П О С Т А Н О В А

                                  І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року                                                                                       м. Київ
 
Справа № 22-1499                                        Головуючий у 1-й інстанції: Марцинкевич В. А. 
Унікальний № 755/16681/15-ц                                                          Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
 
                   за участю секретаря                            Осінчук Н. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-
 
                                         у с т а н о в и в:
  
У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.42-43), просила стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 491 776 грн 20 коп. та  3 % річних від простроченої суми, у розмірі 42 833 грн  09 коп., а також відшкодувати за рахунок відповідача судові витрати згідно квитанцій у розмірі 3 654 грн та на оголошення в газету у розмірі 420 грн (а.с.3-4).
В обґрунтування позову було вказано, що 24 вересня 2009 року між нею та  ОСОБА_1  було укладено договір позики, згідно якого відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти в сумі 368 312 грн 80 коп.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2012 року було стягнуто з  ОСОБА_1  на користь позивача заборгованість за вищевказаним договором.
Станом на 31 серпня 2015 року відповідач не виконав свої зобов`язання.
 
Заочним Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики  задоволено частково.
Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошей від 24 вересня 2009 року у сумі 113 575 грн 96 коп. та  3 654 грн. судового збору. 
 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у зв`язку із пропуском строку позовної давності (а.с.128-133).
В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити; представника позивача, адвоката Степанця В. М., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Судовим розглядом встановлено, що 24 вересня 2009 року між сторонами укладено договір позики грошей.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2012 року, зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2012 року, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 386 312 грн 80 коп. за вищевказаним договором та судовий збір в сумі 1 820 грн.
На час розгляду даної справи заборгованість за договором позики, розмір якої визначений рішенням суду, відповідачем не погашена. 
Ураховуючи цю обставину районний суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 34 577 грн 64 коп. (386 312,80 грн  х 3%  за 1089 днів) та інфляційні втрати в сумі 113 575 грн 96 коп. (386312,80 грн х 129,4 % - 386312,80 грн), а всього: 148 153 грн 60 коп., про що зазначено у мотивувальній частині оскаржуваного рішення із наведенням розрахунків суми (а.с.60, зворот).  
Водночас у резолютивній частині рішення суд зазначив про стягнення заборгованості в сумі 113 575 грн. 96 коп. (а.с.61).
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги відповідача апеляційний суд  виходить з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилами ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, а також даних щодо перебігу розгляду справи  суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що указані висновки районного суду не відповідають обставинам справи та положенням процесуального закону. 
Визначений судом розмір заборгованості відповідача перед позивачем, яка підлягає сплаті за рішенням суду - 386 312 грн. 80 грн., який покладений в основу виконаних судом розрахунків, не відповідає відомостям письмових доказів - змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2012 року (а.с.6-11). 
Судом порушені норми процесуального права в частині повідомлення сторін про дату, місце та час судового розгляду, правила оцінки доказів, що призвело до неправильного вирішення справи.
 Доводи апеляційної скарги щодо порушення районним судом норм процесуального права, оскільки ОСОБА_1  не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, заслуговують на увагу та можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.
Згідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.
У даному випадку матеріали справи свідчать, що позивач звертаючись до суду із позовом зазначила адресу відповідача: АДРЕСА_1 (а.с.3).
Відповідно до довідки, отриманої на запит районного суду з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в м. Києві, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1   (а.с.19).
Судові повідомлення, направлені ОСОБА_1 за вказаною адресою, не були ним отримані та повертались до районного суду як не вручені з відміткою про причини невручення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.36, 37, 38, 56, 57).
Незважаючи на інформацію отриману з вищевказаної довідки, районний суд дійшов висновку викликати ОСОБА_1 в суд через оголошення у пресі (а.с.31), однак докази розміщення такого оголошення на час ухвалення оскаржуваного рішення у матеріалах справи відсутні (а.с.32-59). 
Крім того, не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання оголошення у пресі про судове засідання, оскільки такий порядок повідомлення розрахований на відповідача, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме. Натомість в матеріалах справи міститься інформація адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України від 28 вересня 2015 року, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 19).
Отже ОСОБА_1 не був належним чином повідомленим про дату, місце та час розгляду справи.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Тому, ураховуючи наявність безумовних підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з процесуальних мотивів, останнє підлягає скасуванню, а доводи позовної заяви підлягають повторній оцінці судом апеляційної інстанції.
 
          За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
          Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином  (ст. 599 ЦК України).
          Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          Отже для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
          Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
          Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. 
          Так відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні  положень статті 549 цього Кодексу.
          Отже за  змістом  наведеної  норми  закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
          Правовий аналіз положень статей  526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати  Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
 
          Отже з ухваленням рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2012 року, зміненого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2012 року, про стягнення боргу у 2012 році, яке набрало законної сили 27 червня 2012 року, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося.
          Ураховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідачаінфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу за весь період прострочення є обґрунтованими.
 
          Водночас у заяві про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2016 року представник ОСОБА_1 , адвокат Козоріз С. В., просив застосувати строки позовної давності у спорі із посиланням на те, що така заява не була подана до ухвалення рішення суду першої інстанції, оскільки відповідач не був належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи (а.с.88). Така ж заява міститься у апеляційній скарзі (а.с.128-132).
          Главою 19 ЦК Українивизначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
          Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу).
          Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
          Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України.      Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
          Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.  
          Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
          Отже невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК Українивиникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
          
          Матеріали справи свідчать, що з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу ОСОБА_2 звернулась до суду 31 серпня 2015 року (а.с.3).
          Ураховуючи наведене,  3% річних та інфляційні втрати можуть бути нараховані та стягнуті з відповідача за останні три роки, які передували подачі позову, тобто за період з  31 серпня 2012 року до 14 грудня 2015 року, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.42-43). 
          Отже сума інфляційних втрат на суму боргу, визначену рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2012 року у розмірі 368 312 грн 80 коп. (а.с.6-11), за період з  31 серпня 2012 року до 14 грудня 2015 року складає 290 893 грн 44 коп. (368 312,80 х 178,98 (сукупний індекс інфляції з вересня 2012 року до листопада 2015 року) : 100 = 659 206,24 - 368 312,80).
          Одночасно апеляційний суд констатує, що при проведенні розрахунків позивач використав невірний показник сукупного індексу інфляції, однак присудження до стягнення визначеної судом суми не є виходом за межі позовних вимог, оскільки, по-перше, позивач чітко окреслила період, за який він просить стягнути суму інфляційних втрат; по-друге, у поданому позові заявила до стягнення інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 491 776 грн. 20 коп. (а.с.42-44).  
          Сума 3% річних  на суму боргу 368 312 грн 80 коп.  за період з  31 серпня 2012 року до 14 грудня 2015 року складає 36 326 грн 73 коп. (368 312,80 : 100 х 3 : 365 х 1200 днів).
          Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для ухвалення нового рішення про стягнення з відповідача  на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу відповідно до вищенаведених розрахунків.
          При ухваленні нового рішення з відповідача на користь позивача, пропорційно до задоволеної частини позову підлягає стягненню 3 272 грн. 20 коп. на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору (290 893,44 + 36 326,73 = 327 220 х 1%).
  
Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову. 
 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків відсутній, паспорт серії НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) суму інфляційних втрат на суму боргу 368 312 грн 80 коп. за період з 31 серпня 2012 року до 14 грудня 2015 року у розмірі 290 893 (двісті дев`яносто тисяч вісімсот дев`яносто три) грн 44 коп., 3% річних  на суму боргу 368 312 грн 80 коп.  за період з  31 серпня 2012 року до 14 грудня 2015 року у розмірі 36 326 (тридцять шість тисяч триста двадцять шість) грн 73 коп. та  3 272 (три тисячі двісті сімдесят дві) грн. 20 коп. на відшкодування судових витрат, а всього: 330 492 (триста тридцять тисяч чотириста дев`яносто дві) грн. 37 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складений 28 січня 2021 року.

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                Д. Р. Гаращенко
 
Т. О. Невідома