Постанова
Іменем  України 
 
09 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 756/4120/16-ц
провадження № 61-7721св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Жданової В. С.,             Зайцева А. Ю.,                     
 
учасники справи:
позивач - Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» на рішення Оболонського районного суду                  м. Києва від 20 листопада 2019 року у складі судді Луценко О. М., постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2016 року Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В. О., про визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1  є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» , згідно з свідоцтвом про право власності № НОМЕР_2 , виданим 19 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В. О.
 
Крім того відповідач є власником гаражного боксу № НОМЕР_3 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 виданого 19 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В. О. 
 
Також ОСОБА_1   є власником гаражного боксу № НОМЕР_5 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» , згідно з свідоцтвом про право власності № НОМЕР_6 виданим 05 лютого 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В. О. 
 
Відповідач є власником гаражного боксу № НОМЕР_7 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», згідно з свідоцтвом про право власності № НОМЕР_8 , виданим 12 грудня 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в                         м. Києві.
 
Зазначає, що право власності набуте відповідачем з використанням підробних документів, а саме: для проведення державної реєстрації та отримання свідоцтва про право власності на гаражі № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_5 нотаріусу було подано довідки за № 372 від 08 вересня 2015 року, № 371 від 08 вересня 2015 року, № 4-2 від 04 лютого 2016 року, відповідно до яких відповідач є членом гаражного кооперативу та сплатив пайовий внесок у повному обсязі.
 
Однак ці документи не відповідають дійсності, оскільки відповідачем пайові внески не сплачувались.
 
Рішенням Київської міської державної адміністрації № 121-17/994 від 23 жовтня 2003 року Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» була виділена земельна ділянка № НОМЕР_13 . 
 
Отже законним володільцем земельної ділянки є позивач.
 
На підставі викладеного Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» просив:
 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів « Мінський» , загальною площею 184,1 кв. м, згідно з свідоцтвом про право власності № НОМЕР_2 виданого 19 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В. О. та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12954008 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказане майно;
 
-визнати недійсним свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_3 , за адресою: АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» , згідно з свідоцтвом про право власності № НОМЕР_4 виданим 19 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В. О. та зареєстрованим у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12953751, та скасувати державну реєстрацію право власності на вказане майно;
 
-визнати недійсним свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_5 , за адресою: АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» , відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_6 , виданого 05 лютого 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В. О. та зареєстрованого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 13140805, та скасувати державну реєстрацію право власності на вказане майно;
 
-визнати недійсним свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_7 , за адресою: АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» , згідно з свідоцтвом про право власності № 50654875, виданим 12 грудня 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в                         м. Києві та зареєстрованим у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12709171, та скасувати державну реєстрацію права власності на вказане майно.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Оболонського районного суду  м. Києва від 20 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано  тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.
 
Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, позивач подав апеляційну скаргу.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року рішення місцевого суду залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У травні 2020 року Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, уточнивши позовні вимоги, просить постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій                 ухвалили рішення необґрунтовано з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування існуючих правових позицій Верховного Суду. Суди неповно та неправильно встановили обставини, які мають значення для справи, а висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувані рішення судів -  без змін. 
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК Українипередбачено, що судом касаційної інстанції                                              у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
23 червня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що відповідно до довідки №4-2 від 04 лютого 2016 року ОСОБА_1 є власником гаражного боксу № НОМЕР_5 , який побудований ГБК «Мінський» у 1991 році господарчим способом у результаті діяльності гаражного кооперативу. Сума внесків сплачена в повному обсязі.
 
Згідно з  витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 52729065 від 05 лютого 2016 року, гараж                      № НОМЕР_5 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований за                    ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер 52728749 від 05 лютого 2016 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Бригідою В. О.
 
Відповідно до довідки № 372 від 08 вересня 2015 року ОСОБА_1                               є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , який побудований ГБК «Мінський» у 1991 році господарчим способом у результаті діяльності гаражного кооперативу. Сума внесків сплачена в повному обсязі.
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року                      у справі № 756/10168/16-ц встановлено, що згідно з інформаційною довідкою від 29 квітня 2016 року № 58452603 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно гараж № НОМЕР_1 в АКБЕГ «Мінський» за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року                      у справі № 756/11972/16-ц встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до протоколу засідання Правління № 44 від 14 січня 2013 року було прийнято у члени кооперативу та надано гараж № НОМЕР_7 .
 
Також, протоколом засідання Правління № 45 від 26 лютого 2013 року позивача знову було прийнято у члени кооперативу та присвоєні номери гаражів №№ НОМЕР_3 , НОМЕР_1 , НОМЕР_12 .
 
03 грудня 2015 року на Загальних зборах членів Кооперативу було прийнято рішення про затвердження всіх прийнятих Правлінням осіб протягом останніх 10 років у члени кооперативу.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок).
 
Згідно пункту 6 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
 
Пунктом 9 Порядку визначено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору. 
 
Для реєстрації права власності на гараж члену кооперативу необхідно мати наступні документи: паспорт та ідентифікаційний код майбутнього власника гаража; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; належним чином завірена копія акта про передачу землі для використання гаражним кооперативом; документ, що підтверджує прийняття об`єкта в експлуатацію, у разі якщо будівництво об`єкта здійснювалося після 5 серпня 1992 року; довідку кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі; технічний паспорт на гараж з Бюро технічної інвентаризації (БТІ).
 
Таким чином, членство особи в кооперативі та внесення в повному обсязі членом кооперативу пайового внеску підтверджується відповідною довідкою гаражного кооперативу. Вказана довідка разом з іншими необхідними документами та із заявою про державну реєстрацію права власності надається державному реєстратору.
 
Відповідно до ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріусам державою надано повноваження державного реєстратора.
 
У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Як передбачено вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Позивач на обґрунтування доводів своїх позовних вимог заявляє, що надані відповідачем при оформленні права власності довідки про його членство в кооперативі та повну сплату пайового внеску стосовно спірних гаражів є підробленими. Проте, судами встановлено, що жодних доказів цьому позивач до суду не надав.
Зокрема, стосовно підробки вказаних довідок, позивач звертався з відповідною заявою до Оболонського УП ГУНП в м. Києві, після чого було відкрито кримінальне провадження №1201.6100050003118 від 27 березня 2016 року, згідно ЖЄО 18802 від 26 березня 2016 року. Згідно постанови від 25 листопада 2019 року вказане кримінальне провадження закрите з підстав відсутності складу злочину.
Разом із тим, за правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року встановлено, що Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» було засновано та створено як юридичну особу 16 липня 1975 року. Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 є членом Автокооперативу та є власником нерухомого майна (гаража) відповідно до протоколу засідання Правління №44 від 14 січня 2013 року, яким його було прийнято у члени кооперативу та надано гараж № НОМЕР_7 . 
Наступним протоколом засідання Правління № 45 від 26 лютого 2013 року позивача знову було прийнято у члени кооперативу та присвоєні номери гаражів №№ НОМЕР_3 , НОМЕР_1 , НОМЕР_12 .
Із вказаного періоду ОСОБА_1 користувався гаражами та сплачував внески до кооперативу.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, з яким погодився суду апеляційної інстанції, встановив, що обставини про набуття ОСОБА_1 членства в кооперативі відповідно до протоколу засідання Правління № 44 від 14 січня 2013 року, яким його було прийнято у члени кооперативу та надано гараж № НОМЕР_7 , а також протоколу засідання Правління № 45                           від 26 лютого 2013 року, яким позивача знову було прийнято у члени кооперативу та присвоєні номери гаражів №№ НОМЕР_3 , НОМЕР_1 , НОМЕР_12 є доведеними в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржувані свідоцтва про право власності не породжують виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.
Таким чином, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях, для скасування свідоцтв про право власності на вказане нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу на підставі якого було видано вказане свідоцтво.
Вказане кореспондується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 червня 2018 року № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року № 904/750/19, від 27 травня 2020 року                                               № 442/2771/17.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги спростовуються наведеними вище нормами права і висновками Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої                             та апеляційної інстанційухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, з урахування відповідних правових висновків Верховного Суду, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду  м. Києва від 20 листопада 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко

  В. С. Жданова

  А. Ю. Зайцев