Постанова
Іменем України 
11 березня 2021 року
м. Київ
справа № 237/1268/16-к
провадження № 51-6336км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисників                                                  
(у режимі відеоконференції)                 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
засуджених                                                ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 , а також касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 грудня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015050690001908, за обвинуваченням:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сербка Комінтернівського району Одеської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , такого, що згідно зі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК) судимостей немає,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ст. 348 КК,
ОСОБА_8 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця хутора Шевченко Комінтернівського району Одеської області, зареєстрованого у АДРЕСА_3 , жителя АДРЕСА_4 , такого, що згідно з ст. 89 КК судимостей немає,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Приморського районного суду м. Маріуполя від 30 грудня 2017 року визнано винуватими та засуджено:
– ОСОБА_9 : за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, за ч.1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, за ч. 1 ст. 345 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, йому призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна;
– ОСОБА_8 : за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, йому призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення: ОСОБА_9 з 24 грудня 2016 року до 21 червня 2017 року включно, а ОСОБА_8 з 11 січня 2016 року по 21 червня 2017 року включно – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 22 червня 2017 року обом засудженим – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_9 та  ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 257 273,26 грн та 2 000 000 грн відповідно. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком   ОСОБА_9 та  ОСОБА_8 визнано винуватими в умисному вбивстві двох осіб, з корисливих мотивів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, у розбої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_9 – ще й у незаконному придбанні, носінні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу та у погрозі вбивством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язківза обставин, установлених судом та детально наведених у вироку.
Так, 4 грудня 2015 року  приблизно о 18:00 ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_9 ,  маючи намір на заволодіння чужим майном, прийшли до двору будинку АДРЕСА_5 , де проживала ОСОБА_11 та її син ОСОБА_12 . Надалі   ОСОБА_9 зайшов у двір та проник до будинку ОСОБА_11 , а ОСОБА_8 залишився біля вхідних воріт вищевказаного будинку. Перебуваючи у приміщенні вищевказаного будинку, у ОСОБА_9 виник умисел на вбивство ОСОБА_11 , внаслідок чого він завдав останній приблизно 17 ударів руками та ногами по різних частинах її тіла, а також 38 ударів невстановленим у ході слідства тупим твердим предметом по голові, шиї, тулубу, заподіявши потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, які знаходяться у причинному зв`язку із її смертю. Після цього ОСОБА_8 та ОСОБА_9  відшукали грошові кошти в сумі 10 000 гривень та 2600 російських рублів.
У той самий час до будинку ОСОБА_11 увійшов її син ОСОБА_12 , якому, ОСОБА_9 завдав одного удару, а надалі разом із ОСОБА_8 – не менше 34 ударів руками та ногами по різних частинах його тіла, а також одного удару невстановленим у ході слідства колото-різаним предметом, заподіявши останньому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, від яких він помер. Після вчинення вбивства ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заволоділи належним ОСОБА_11 та ОСОБА_12 майном на загальну суму 265 130,70 грн, чим завдали потерпілим матеріальної шкоди на вказану суму.
Крім того, ОСОБА_9 10 грудня 2015 року близько 18:30 на території парку ім. Тараса Шевченка у м. Одеса знайшов (придбав) бойові припаси: гранати  РГД-5 та Ф-1, які переніс до місця свого проживання ( АДРЕСА_2 ),де зберігав без передбаченого законом дозволу.
Також 11 грудня 2015 року  близько 9:30 під час виконання  співробітниками ГУНП в Донецькій області доручення слідчого щодо встановлення анкетних даних ОСОБА_9 та зобов`язання з`явитися для проведення слідчий дій, останній  витягнув запобіжну чеку з однієї гранати РГД-5, яку тримав у руці, та усвідомлюючи те, що вона приведена у бойову готовність, підійшов до виходу з кімнати, продемонстрував співробітникам поліції гранати в руках та повідомив, що у випадку будь-якого руху  з боку співробітників поліції у його бік – підірве їх й себе.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 11 грудня 2019 року вирок місцевого суду залишив без змін, а апеляційні скарги засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та їх захисників ОСОБА_7 та  ОСОБА_13 – без задоволення.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах,які аналогічні за змістом, засуджений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_7 просять скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Суть доводів скаржників зводиться до того, що висновки судів про винуватість засудженого ґрунтуються на недопустимих доказах, які не отримали належної правової оцінки суду. Зазначають, що досліджений під час судового розгляду оптичний диск з відеозаписом з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » є іншим, ніж той, що був оглянутий протоколом огляду від 11 грудня 2015 року, тому суд неправомірно послався на нього у вироку. Вказують, що слідчий експеримент проведено з порушенням правзасудженого, у тому числі і права його на захист, оскільки ОСОБА_9 перед проведенням цієї слідчої дії не було роз`яснено прав та обов`язків (натомість перечитувалися статті КПК), а захисник у ході цієї процесуальної дії неналежно здійснював правову допомогу. Звертають увагу, що сторона обвинувачення всупереч вимогамч. 2 ст. 253 КПК відкрила стороні захисту результати НС(Р)Д лише у листопада 2017 року. Разом із цим скаржники вказують на те, що суд не встановив точний час вчинення інкримінованих злочинів з огляду на результати висновків експертів № 232, 233 від 8 грудня 2015 року щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . При цьому, як зауважує сторона захисту, висновки експертів від 18 січня 2016 року № 51, № 52 про наявність у піднігтьовому вмісті трупів, на речах з місця події крові та клітин, що могли походити від потерпілих, а також висновки експертів про відсутність на одязі та речах ОСОБА_9 крові ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,  свідчать про те, що у справі немає достатніх доказів для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК. Крім вказаного, ОСОБА_9 додатково наголошує на тому,  що суд неправильно застосував ч. 5 ст. 72 КК, розглянув справу з порушенням правил територіальної підсудності, вирок ухвалено незаконним складом суду присяжних, а також з порушенням принципу незмінності складу суду, визначеного  у ст. 319 КПК. Вважають, що апеляційний суд при перегляді вироку залишив поза увагою допущені порушення закону, безпідставно відмовив у розгляді клопотання про дослідження доказів та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_8 просить скасувати згадані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотними порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність. Мотивуючи свої вимоги, скаржник зазначає, що суд першої інстанції розглянув провадження з порушенням правил територіальної підсудності (через відсутність доказів неможливості автоматичного розподілу цієї справи між суддями Мар`їнського районного суду Донецької області). Стверджує, що вирок ухвалено незаконним складом суду присяжних, зокрема, термін повноважень ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на день постановлення судового рішення сплив, а також всупереч правилам ст. 319  КПК після заміни складу присяжних розгляд справи не було розпочато спочатку, а було продовжено без прийняття вмотивованого судового рішення. Посилається у скарзі на неконкретність пред`явленого йому обвинувачення за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, а отже, і відсутність у мотивувальній частині вироку належним чином сформульованого обвинувачення за цими статтями, що призвело про порушення права на захист засудженого. Вважає, що суд неправильно кваліфікував його дії як умисне вбивство при обтяжуючих обставинах, оскільки відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, у діях ОСОБА_8 має місце заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть однієї особи. При цьому наголошує, що судом не доведено наявності у ОСОБА_8 умислу на позбавлення життя двох осіб, що призвело до неправильної кваліфікації його дій за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК. На думку засудженого, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, при призначенні ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі своє рішення належним чином не мотивував, не врахувавши  повною мірою даних про особу винного (зокрема те, що засуджений згідно зі ст. 89 КК не судимий, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно), та безпідставно визнав обставиною, яка обтяжує його покарання (вчинення злочину проти особи похилого віку), що потягло за собою призначення явно несправедливого через суворість заходу примусу. Крім наведеного, ОСОБА_8 додатково наголошує на тому,  що суд неправильно застосував ч. 5 ст. 72 КК. Вважає, що апеляційний суд при перегляді вироку не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги і не надав на усі з них вичерпних відповідей, а тому ухвалене цим судом рішення не відповідає вимогам статей 370 та 419  КПК.
На касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_9 – адвоката ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 прокурор  подав письмові заперечення, в яких вказує на безпідставність доводів у цих касаційних скаргах та законність і обґрунтованість судових рішень.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений  ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу з доповненнями до неї, просили судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції
Засуджений  ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи, наведені у їхніх касаційних скаргах, та просили скасувати згадані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Прокурор частково підтримав подані касаційні скарги, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції (далі – Суд) переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення.
У поданих касаційних скаргах засуджені  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також захисник ОСОБА_7 , крім іншого, також посилаються на неповноту досудового розслідування та судового розгляду, не погоджуються з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як з огляду на положення статей  433, 438 КПК їх перевірку до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Разом із цим при перевірці справи в порядку касаційної процедури було встановлено істотне порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Ухвала апеляційного суду – це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку чи ухвали, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою, як це передбачено ст. 370 КПК.
Відповідно до ст. 419 КПК у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, крім іншого, зазначаються короткий зміст вимог апеляційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала, а також мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При залишенні заявлених вимог без задоволення, в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. 
Однак вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у суді першої інстанції ОСОБА_8 та ОСОБА_9  не визнали своєї провини у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, наполягали на тому, що на досудовому розслідуванні внаслідок тиску та погроз слідчого обмовили себе у вчиненні злочинів. За результатами розгляду  провадження місцевий суд ухвалив обвинувальний вирок.
Не погодившись із таким рішенням, засуджені та їх захисники подали на нього апеляційні скарги, при цьому засуджений ОСОБА_8 – ще й доповнення до поданої скарги, у яких, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушували питання про скасування вироку місцевого суду.
Зокрема, засуджений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_13 у своїх апеляційних скаргах зазначали, що висновок суду про винуватість засудженого ґрунтується на припущеннях, ряд покладених у його основу доказів було зібрано з істотним порушенням вимог КПК, а протокол слідчого експерименту є недопустимим, оскільки отриманий унаслідок застосування незаконних методів слідства. Скаржники наголошували на тому, що під час досудового розслідування було порушено право ОСОБА_8 на захист (через неналежне виконання своїх обов`язків захисниками ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ). Крім того захисник ОСОБА_13 вказував на те, що в порушення ч. 7 ст. 97 КПК суд у вироку послався на показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які є показаннями з чужих слів, а саме ОСОБА_8 , наданих ним під час проведення слідчого експерименту, а тому, не можуть бути використані для доведення винуватості засудженого.Стверджував, що досліджений судом диск CD-R «Verbatium» з відеозаписом з камери відеонагляду з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » є іншим, ніж той, що був оглянутий протоколом огляду від 11 грудня 2015 року (DVD-диск),  що є підставою на думку, сторони захисту, для визнання його недопустимим доказом. Також у доповненні до апеляційної скарги засуджений ОСОБА_8 наголошував на тому, що провадження розглянуто неповноважним складом суду з порушенням правил територіальної підсудності; вирок ухвалено з недотриманням процедури усунення присяжних; при цьому посилався на неконкретність пред`явленого йому обвинувачення, яке місцевий суд визнав доведеним, що призвело до неправильної кваліфікації його дій за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК.
Засуджений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_7 у поданих апеляційних скаргах зазначали, що засуджений не вчиняв умисного вбивства потерпілих, і в його діях була відсутня попередня змова на вчинення злочину,  а під час досудового розслідування обмовив під фізичним та психологічним тиском. При цьому стверджували, що зібрані під час досудового розслідування докази не доводять вчинення саме ОСОБА_9 інкримінованих злочинів, а свідчать лише про факт події, яка мала місце 4 грудня 2015 року. Засуджений звертав увагу суду на порушення його прав при оцінці доказів, отриманих внаслідок застосування недозволених методів слідства.
Разом з цим суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, ретельно не перевірив усіх доводів, і не навів переконливих мотивів на їх спростування.
Зокрема, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив та не дав обґрунтованих відповідей на доводи в апеляційній скарзі та доповненнях до неї засудженого ОСОБА_8 про те, що провадження розглянуто неповноважним складом суду з порушенням правил територіальної підсудності (через відсутність доказів неможливості автоматичного розподілу цієї справи між суддями Мар`їнського районного суду Донецької області).
При цьому поза увагою суду залишились доводи у скарзі засудженого ОСОБА_8 щодо порушення місцевим судом процедури усунення присяжних від подальшої участі в судовому розгляді кримінального провадження з огляду на вимоги ст. 390 КПК, оскільки після заміни складу присяжних розгляд справи не було розпочато спочатку, а було продовжено без прийняття вмотивованого судового рішення та без з`ясування думки сторін з вказаного питання. 
Також без належної перевірки суду апеляційної інстанції залишилися твердження сторони захисту про неконкретність пред`явленого засудженому ОСОБА_8 обвинувачення, яке місцевий суд визнав доведеним.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК  мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
За змістом вказаної норми наведені у вироку фактичні обставини встановлені судом, а також висновки суду про винуватість або невинуватість особи у вчиненні інкримінованого злочину мають бути підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку. Вирок суду не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, з`ясування вказаних обставин належними і допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку, мають істотне значення для з`ясування ролі та участі кожного з засуджених у вчиненні злочинів, а також впливають на вирішення питання про правильність чи неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій.
Крім того, як убачається зі змісту вироку, в основу свого висновку про доведеність винуватості засуджених місцевий суд поклав надані в суді показання  свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які в судовому засіданні стверджували, що під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 останні слідчому надавали пояснення з приводу вчинення злочинів.
Положеннями ч. 6 ст. 97 КПК передбачено, що у будь-якому випадку не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.
Захисник ОСОБА_13 у поданій апеляційній скарзі, крім іншого, звертав увагу на недопустимість цього доказу, проте умотивованих відповідей на ці доводи з урахуванням вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції в ухвалі не надав лише зазначив, що вони дали показання як прямі свідки та поняті, які приймали участь у проведенні слідчих експериментів.
Як вбачається зі змісту ухвали, апеляційний суд також не розглянув аргументи захисників ОСОБА_13 та  ОСОБА_7  у скаргах про недопустимість як доказу відеозапису з камери відеонагляду з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », оскільки досліджений судом диск CD-R «Verbatium» з цим відеозаписом є іншим, ніж той, що був оглянутий протоколом огляду від 11 грудня 2015 року.
Таким чином, упродовж апеляційної процедури суд належно не перевірив, чи відповідає оскаржений вирок вимогам ст. 374 КПК. Зазначене свідчить про те, що апеляційний розгляд у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9  було здійснено формально, а закріплених у ст. 2 вказаного Кодексу завдань кримінального провадження не виконано, а тому постановлена цим судом ухвала не може вважатися такою, що відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Оскільки ухвалу апеляційного суду було постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, вона підлягає скасуванню на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження – призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Отже, зважаючи на доводи та вимоги, наведені в касаційних скаргах засуджених та  захисників, їх слід задовольнити частково.
Під час нового розгляду апеляційному суду слід урахувати наведене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах сторін захисту, а також інші доводи в їхніх касаційних скаргах, надати на всі з них умотивовані відповіді, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке відповідає ст. 370 цього Кодексу.
Крім того, в разі підтвердження висновків суду першої інстанції щодо винуватості  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих злочинів, апеляційному суду слід звернути увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17), щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання), де в п. 106 зазначено, що якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017  року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом №  2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VIII.
Також, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, та у контексті даного кримінального провадження, ураховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені главою 32 КПК, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.
Керуючись статтями  433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 , а також касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Донецького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді  апеляційної інстанції.
ОСОБА_9 та ОСОБА_8  залишити під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання їм запобіжного заходу, але на строк не більше ніж на 60 днів.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                        ОСОБА_3