КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №367/5172/17                                                                                        головуючий у І інстанції: Саранюк Л.П.
провадження 22-ц/824/3067/2021                                                                                            доповідач: Сліпченко О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
09 березня 2021 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.
за участю секретаря: Пітенко І.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу  за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Макарчук Г.І., Бучанська міська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.
Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. 
До складу спадкового майна увійшли: житловий будинок АДРЕСА_1 .
Спадкоємців першої черги за законом померлий ОСОБА_4 не мав.
У встановленому законом порядку, як племінниця спадкодавця, вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Під час ознайомлення із матеріалами спадкової справи їй стало відомо, що за життя спадкодавець ОСОБА_4 розпорядився своїм майном, склавши 29 жовтня 2015 року заповіт.
Згідно заповіту, житловий будинок АДРЕСА_1 спадкодавець заповів відповідачу ОСОБА_1 , а житловий будинок № 26 та земельну ділянку за даною адресою заповів відповідачу ОСОБА_3 .
Вказувала, що вказаний заповіт не відповідає чинному законодавству.
Її дядько ОСОБА_4 за життя мав стійкі розлади здоров`я, страждав на хронічне нервово - психічне захворювання, неодноразово знаходився на лікуванні в психоневрологічній лікарні, а тому вважає, що на час складання заповіту він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.
В заповіті також зазначено, що «у зв`язку із тим, що ОСОБА_4 не може підписати заповіт власноручно, на його прохання та в його присутності текст заповіту підписала гр. ОСОБА_5 ».
Однак, в тексті оскаржуваного заповіту відсутні відомості щодо надання заповідачем повноважень на його підписання ОСОБА_5 .
В тексті оскаржуваного заповіту не зазначено про прочитання особисто нотаріусом вголос тексту документу особі та відповідної відмітки про це, а лише зазначено.
Вважає, що посвідчення заповіту у такий спосіб суперечить нормам чинного законодавства.
Просила визнати недійсним заповіт посвідчений 29 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчуком Г.І. з вищевказаних підстав.
 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 жовтня 2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що заповіт був підписаний не ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що він не мав руки, нотаріус встановив особи свідків, заповідача та особи, що підписувала заповіт за проханням заповідача.
Вказує, що ОСОБА_4 за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними на момент складення заповіту.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вважає її доводи необґрунтованим, посилаючись на порушення від час посвідчення заповіту.
Вказує, що неспроможність ОСОБА_4 в момент здійснення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними підтверджена висновком судово-психіатричного експерта від 24 квітня 2019 року, який не був спростований, як і не доведена його необґрунтованість. 
 
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримала позицію свого довірителя.
Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.  
ОСОБА_1 направив клопотання про відкладення розгляду справи, однак обґрунтованих причин та доказів на їх підтвердження не зазначив. 
У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт не відповідає чинному законодавству, а тому не може вважатись дійсним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний дядько позивача ОСОБА_4 , 1933 року народження, про що виконавчим комітетом Ворзельської селищної ради Київської області складено відповідний актовий запис за № 12.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. До складу спадкового майна увійшли:
- житловий будинок АДРЕСА_1 ;
- житловий будинок АДРЕСА_1 ;
- земельна ділянка площею 0, 1161 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3210945600:01:032:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Спадкоємців першої черги за законом померлий ОСОБА_4 не мав.
У встановленому законом порядку, як племінниця спадкодавця, 24 березня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Бучанської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа № 52/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 
ОСОБА_4 розпорядився своїм майном, склавши 29 жовтня 2015 року заповіт, який був посвідчений 29 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчуком Г.І., зареєстрований в реєстрі за №1514.
Згідно заповіту, житловий будинок АДРЕСА_1 спадкодавець заповів відповідачу ОСОБА_1 , а житловий будинок № 26 та земельну ділянку за даною адресою заповів відповідачу ОСОБА_3 .
Висновком судово-психіатричного експерта № 51-ц КЗ КОР «ОПНМО» відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз від 24 квітня 2019 року встановлено, що  ОСОБА_4 страждав за декілька років до складання та підписання заповіту та страждав під час складення 29 жовтня 2015 року заповіту на органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (контузія 1943 року, гіпертонічна хвороба 2 ст., атеросклероз судин головного мозку, паркінсонізм), захворювання крові (анемія) з інтелектуально-мнестичним зниженням, яке досягло ступеню деменції та параноїчним синдромом, психопатизацією особистості. ОСОБА_4 під час підписання заповіту 29 жовтня 2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Сполучення індивідуально-психологічних особливостей та емоційно-вольових порушень, їх наростання у зв`язку з тривалими виснажливими соматичними захворюваннями, безпорадністю, залежністю від оточуючих, порушення контактів з родичами через підозрілість до них сприяли порушенню у ОСОБА_4 здатності до вільного волевиявлення, а тому він не міг під час підписання заповіту 29 жовтня 2015 року усвідомлювати фактичний зміст власний дій та їх наслідків та прогнозувати наслідки власних дій.
 
Відповідно до ст.. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, і, за змістом ч.3 ст. 202 ЦК України є однорідним правочином.
Положеннями ст. 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Відповідно до п. 1. ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою - статті 203 ЦК України є підставою недійсності правочину.
Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з вимогами частини 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Тобто вчиняючи правочин, фізична особа повинна усвідомлювати значення своїх дій та мати можливість керувати ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Місцевий зазначав, що на час складання заповіту  ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки вказане підтверджується висновком судово-психіатричного експерта № 51-ц КЗ КОР «ОПНМО», належних доказів на його спростування матеріали справи не містять, а необхідність в проведенні повторної є необґрунтованою, тому в судовому засіданні в задоволенні клопотання відповідача з цього приводу було відмовлено.  
Крім того, вказане питання вже було предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції та було з`ясовано, що відсутні підстави для призначення повторної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи. 
Зокрема, постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року встановлено, що висновок від 24 квітня 2019 року № 51-ц КЗ КОР «ОПНМО» є належним доказом у справі, проти проведення експертизи саме даною експертною установою відповідачі не заперечували як і не ставили питання, які потребують вирішення судом.  
Таким чином місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про визнання заповіту недійсним, оскільки було встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Доводи апеляційної скарги, щодо законності посвідчення заповіту не спростовують обґрунтованості рішення місцевого суду в частині невідповідності заповіту Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджену Наказом Міністерства України від 22 лютого 2012 року №296/5, чинного на час його посвідчення, вказаному питанню суд першої інстанції надав детальну оцінку та вірно визначив відповідні порушення. 
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що з`ясувавши обставину, що  ОСОБА_4 під час посвідчення спірного заповіту не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними, відсутня необхідності перевірки дотримання вимог, щодо надання повноважень на підписання іншій особі та порядку проголошення заповіту, оскільки, як вже зазначалось ОСОБА_4 не міг керувати вказаними діями та розуміти їх.
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.   
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено «10» березня 2021 року.

Головуючий
 
Судді: