П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 р.	м.Одеса	Справа № 500/7005/18	
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі за позовом Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2018 року Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – Пенсійний фонд) звернулось до суду першої інстанції з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі – Управління державної виконавчої служби) в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу у розмірі 10  200 грн. від 24.09.2018 року у виконавчому провадженні №53029645 за повторне невиконання у повному обсязі рішення суду.

Обґрунтовуючи вимоги, Пенсійний фонд  указував, що Управління державної виконавчої служби не мало підстав для прийняття спірної постанови, оскільки відсутні обставини невиконання, з його боку,  судового рішення без поважних причин. Так, останнім, на виконання судового рішення, здійснено нарахування пенсії у розмірі 60  368,57 грн., однак вказану суму не було виплачено у зв`язку з відсутністю коштів.
Тобто, позивач вважає, що його вини щодо неналежного виконання судового рішення немає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, позов Пенсійного фонду задоволено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що, у межах спірних правовідносин, Пенсійним фондом не було допущено повторності невиконання судового рішення, оскільки перша постанова про накладення штрафу на позивача за невиконання рішення в сумі 5100 грн. була скасована в судовому порядку.
Тому, на думку суду першої інстанції, Управління державної виконавчої служби не мало правових підстав застосовувати до Пенсійного фонду санкцію, передбачену ч.2 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: накладення штрафу у подвійному розмірі.

Крім того, суд першої інстанції, спираючись на висновки Верховного Суду, викладених у постанові від 13.06.2018 року у справі №757/29541/14-а, вважав, що невиконання судового рішення Пенсійним фондом в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення з боку держави та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Вважаючи, що рішення суду першої інстанції зачіпає права та законні інтереси  на отримання соціальних виплат, ОСОБА_1 – особа, яка не приймала участі у розгляді справи, подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Апелянт просить ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Єдиним доводом апеляційної скарги є те, що, на момент набрання судовим рішенням законної сили (листопад 2014 року), яким зобов`язано здійснити нарахування та виплату пенсії позивачу, та здійснення перерахунку (2015 рік), нормативно правові акти, якими керувався Пенсійний фонд, а саме: постанова Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» та Закон України «Про державний бюджет на 2011 рік», втратили чинність та не регулювали спірні правовідносини.
У зв`язку з цим, апелянт вважає, що позиція Пенсійного органу про те, що рішення суду виконано в повному обсязі є помилковою.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, скориставшись процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про її необґрунтованість та вважає рішення суду першої інстанції законним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.
Відзив полягає у тому, що виконання судового рішення відбулось у відповідності із законодавством, яке діяло з 22 серпня 2010 року – дата з якої суд зобов`язав нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії та до зміни відповідного пенсійного законодавства, яке регулює спірні правовідносини – до 23 липня 2011 року.

Від апелянта та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшло клопотання про розгляд скарги без їх участі.
У зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог статті 311 КАС України.

Фактичні обставини справи.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.06.2011 р. (справа №2-а-1595/11) зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Ізмаїл Одеської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії, що передбачені ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 8 (восьми) мінімальних пенсій та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розрахунку прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законодавством, з 22 серпня 2010 року по 01 червня 2011 року, з урахуванням раніше виплачених сум за вказаний період.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2014 р. постанова Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.06.2011 р. була змінена та виключено з резолютивної частини другого та третього абзацу кінцеву дату « 01 червня 2011 року».
На виконання судового рішення Управлінням Пенсійного фонду України в м. Ізмаїл Одеської області було здійснено нарахування пенсії ОСОБА_1 по інвалідності з 22.08.2010 р..
Станом на лютий місяць 2015 р. ОСОБА_1 нараховано 60  367,57 грн.
На момент виникнення спірних правовідносин, рішення суду в частині виплати нарахованої суми пенсії виконано не було, у зв`язку з відсутністю фінансування.
05.12.2016 р. Управлінням державної виконавчої служби винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №53029645 з виконання виконавчого листа №2-а-1595/11, виданого 30.08.2016 р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області.
12.12.2016 р. Пенсійний фонд надіслав лист за №11434/11 начальнику Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби, в якому зазначив, що в січні 2015 р. постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду по справі № 2-а-1595/11 Управлінням виконано в частині здійснення нарахування з 22.08.2010 р. по 22.07.2011 р. пенсії по інвалідності у розмірі, встановленому ч. 4 ст. 50, ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплачених за цей час коштів.
Себто, ОСОБА_1 , станом на лютий 2015р., нараховані кошти у сумі 60  367,57 грн., в іншій частині постанову не виконано через відсутність бюджетного фінансування.
21.12.2016 р. Пенсійним фондом отримано постанову Управління державної виконавчої служби від 19.12.2016 р. ВП №53029645 про накладення штрафу у розмірі 5100 грн. за невиконання судового рішення.

Дана постанова Управління державної виконавчої служби була оскаржена Пенсійним фондом в судовому порядку та постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №500/6690/16-а від 14.03.2017 року, яка набрала законної сили у квітні 2017 року, її було скасовано.

Далі, 24.09.2018 року Управлінням державної виконавчої служби прийнято постанову у виконавчому провадження №53029645, якою накладено штраф на Пенсійний фонд у розмірі 10  200 грн. за повторне невиконання рішення суду.

Листом від 08.10.2018 р. за №10041/11 Пенсійним фондом було повідомлено Управління державної виконавчої служби про те, що в січні 2015 р. постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №2-а-1595/11 Управлінням виконано, а саме: здійснено нарахування з 22.08.2010 р. по 22.07.2011 р. пенсії по інвалідності у розмірі, встановленому ч. 4 ст. 50, ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Станом на лютий 2015 року, ОСОБА_1 , на виконання рішення суду, нараховано 60  367,57 грн., але виплатити вказану суму управління не може у зв`язку з відсутністю фінансування.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
Частиною 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

У доводах апеляційної скарги скаржник, заперечуючи проти виконання судового рішення, вказує на те, що Пенсійним фондом здійснено нарахування пенсії з 22.08.2010 року по 22.07.2011 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» та Законом України «Про державний бюджет на 2011 рік».
Однак, на момент набрання судовим рішенням, що належить виконати, законної сили (листопад 2014 року), указані нормативно-правові акти втратили чинність та не регулювали спірні правовідносини.
У зв`язку з цим, апелянт вважає, що судове рішення є невиконаним.

Надаючи оцінку даному доводу апелянта, колегія суддів вважає його необґрунтованим, з огляду на таке.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій (звернення до суб`єкта владних повноважень тощо).
Право не може існувати на майбутнє. Права (пільги, статус тощо) особи не накопичуються потягом дії закону, який в подальшому втратив чинність.
Особа може скористатися правом та механізмом реалізації відповідного права лише за законом, чинним на момент прояву реального бажання скористатися відповідним правом та механізмом. При цьому, реальність бажань означає те, що особа звернулася до відповідно суб`єкта владних повноважень у встановлений спосіб та із заявою встановленої форми із наданням всіх необхідних документів (виконанням всіх вимог законодавства, що регулює порядок реалізації відповідного права). Ще однією вимогою застосування такого підходу ретроспективного способу реалізації права є те, що у певний момент часу суб`єкт владних повноважень був наділений відповідними повноваженнями та об`єктивними можливостями забезпечити реалізацію такого права.
Така правова позиція сформульована Верховним Судом головним чином у соціальних спорах, пов`язаних із реалізацією права особи на пенсійне забезпечення, інші соціальні виплати, та обумовлена тим, що в іншому випадку, одні особи можуть користуватися і чинними, і нечинними законами на власний вибір, що створює умови правової невизначеності як для суб`єктів владних повноважень, так і для інших учасників правовідносин.

За таких умов, доводи апеляційної скарги не засновані на законодавстві та спростовують висновки суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваної постанови про накладення штрафу.

Ураховуючи, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, на підставі ст. 316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.

Керуючись статтями 287, 308, 311, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі за позовом Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 18.02.2021 року.