УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/499/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 68    Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б., 
суддів:                         Шевчук А.М., Коломієць О.С.,
за участю секретаря     Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/499/20 за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, за апеляційною скаргою   ОСОБА_2  на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М.,

ВСТАНОВИВ:

       У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що з 4 квітня 1987 року по 16 лютого 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . Під час шлюбу ними придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на вказане житлове приміщення зареєстроване за ОСОБА_2 .
       Позивач вказує, що зазначена квартира була набута ними за спільні кошти подружжя, проте його колишня дружина не визнає його право власності на Ѕ частину цього нерухомого майна.
       Враховуючи вищезазначене, позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину цього житлового приміщення.
       Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2020 року, з урахуванням змісту ухвали цього ж суду від 9 грудня 2020 року, позовні вимоги задоволено частково.
       Визнано квартиру загальною площею 42,1 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
       В порядку поділу майна подружжя виділено ОСОБА_1 в особисту приватну власність 23/100 ід. ч. вказаної квартири та виділено ОСОБА_2 в особисту приватну власність 77/100 ід. ч. спірної квартири.
       Визнано за ОСОБА_1 право власності на 23/100 ід. ч. цього нерухомого майна.
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на 77/100 ід.ч. зазначеної квартири.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 934 грн. 33 коп. судового збору.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
       Зокрема, зазначає, що вони з позивачем наприкінці 2016 року припинили спільне проживання та не підтримували подружніх стосунків. На початку 2017 року вона переїхала на постійне місце проживання до м. Житомира. ОСОБА_1 продовжував проживати в смт Романів, де й проживає на даний час.
Вказана квартира була придбана нею 30 квітня 2017 року, що підтверджується змістом договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між нею та ТОВ «Артхаус Груп». Ціна майнових прав становила 213200 грн., що було еквівалентним 8545,09 дол. США. Сплачені нею кошти за придбання спірної квартири були її особистою власністю.
Так, 31 серпня 2004 року вона успадкувала після смерті своєї матері квартиру АДРЕСА_2 . 
Вказує, що 6 серпня 2016 року продала зазначену квартиру ОСОБА_3 . У тексті договору ціна продажу вказана 114813 грн. відповідно до оцінки ФОП ОСОБА_4 . Проте, продаж вчинено за 22000 дол. США, що підтверджується виданою нею розпискою. Окрім того, на вимогу покупця, у п. 6.4 договору було зазначено, що у разі розірвання договору з причин порушення його умов продавцем, а також у разі визнання його недійсним, продавець зобов`язується повернути покупцю 114813 грн. та штраф у розмірі 450000 грн. Тобто, загальний розмір коштів, який підлягав поверненню ОСОБА_5 у разі розірвання угоди чи визнання її недійсною, становив 564813 грн., що було еквівалентним 22775 дол. США.
Звертає увагу на ту обставину, що позивач в судовому засіданні не заперечував, що продаж цієї квартири був вчинений за 22000 дол. США.
Перед купівлею квартири АДРЕСА_1 позивач власноручно написав розписку про те, що він не матиме жодних майнових претензій на дане нерухоме майно, оскільки не приймав фінансової участі у його придбанні. Факт написання цієї розписки позивач також не заперечував.
Окрім того, позивач не міг надати відповідь на запитання про те, чи були у них спільні кошти.
Таким чином, зазначені обставини у своїй сукупності спростовують позовні вимоги, відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Окрім того, при зверненні до суду ОСОБА_1 не просив визнати за ним право власності на Ѕ частину цієї квартири, адже у позові міститься прохання про визначення за ним права власності на це майно.
В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі.
На думку позивача та його представника, апеляційна скарга є безпідставною.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 4 квітня 1987 року по 16 лютого 2019 року. 
Долучена до матеріалів справи інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно свідчить, що за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Право власності на цю квартиру набуто на підставі договору відступлення прав покупця за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №ЄР11.1.311, укладеного між ТОВ « Артхаус Груп», ОСОБА_6 та ОСОБА_2 30 квітня 2017 року. За вказаною угодою ОСОБА_2 сплатила первісному покупцю 213200 грн.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 надала суду розписку ОСОБА_1 , у якій він зазначив, що не бере фінансової участі в оплаті придбаної нею у 2017 році квартири, тому не претендує на цю квартиру.
В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 . Вказана квартира була успадкована нею після смерті матері ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Першої житомирської державної нотаріальної контори Савіцькою Т.В. 31 серпня 2004 року.
Долучена до матеріалів справи копія договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 6 серпня 2016 року, свідчить про те, що остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 . 
У пункті 2.1 цього договору зазначено, що за домовленістю сторін ціна відчужуваної квартири встановлена у розмірі 114813 грн.
Пунктом 6.4 договору передбачено, що в разі, якщо цей договір буде розірваний з причин порушення ( невиконання) продавцем його умов, надання недостовірної інформації, а також якщо цей договір буде розірвано з ініціативи продавця, або визнано недійсним, то продавець зобов`язаний сплатити на користь покупця суму, вказану в п.2.1 договору та штрафні санкції в розмірі 450000 грн.
Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. 6 серпня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №9-715.
На підтвердження тієї обставини, що вказана квартира була відчужена за іншу суму, ніж була зазначена у договорі, ОСОБА_2 надала суду копію розписки, виданої нею 6 серпня 2016 року про те, що вона отримала від ОСОБА_5 готівкою 22000 дол. США в якості оплати за придбану у неї квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( ч. 1 ст. 61 СК України).
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У ч.1 ст. 69 СК України закріплене правило про те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч.1 ст. 70 СК України).
Водночас, відповідно до ч.7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Отже, положення сімейного законодавства України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Установивши, що спірна квартира набута сторонами у період перебування в зареєстрованому шлюбі, врахувавши принцип визначення часток, закріплений у ч.7 ст. 57 СК України, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Наявність розписки, написаної відповідачем про відсутність у нього жодних майнових претензій стосовно спірної квартири, не має правового значення при вирішенні даного спору.
Так, за правилами ч.2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Оскільки сторони нотаріально посвідченого договору про поділ нерухомого майна чи виділ дружині вказаної квартири зі складу спільного майна подружжя не укладали, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності досягнутої між сторонами згоди, яка б відповідала вимогам ч.2 ст. 69 СК України.
Отже, вказана розписка не є договором щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності у розумінні статей 202,626,627 ЦК України.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 посилалась на ту обставину, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, які вона отримала від продажу житла, успадкованого нею після смерті своєї матері. На підтвердження даної обставини вказала на зміст розписки про сплату їй покупцем ОСОБА_5 22000 дол. США. Окрім того, звернула увагу на те, що позивач в судовому засіданні визнав факт продажу цієї квартири за 22000 дол. США.
Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, договір купівлі-продажу містить умову про те, що продаж даної квартири був здійснений за 114813 грн. Це положення договору не оспорене в судовому порядку та є чинним. 
Отже, за наявності угоди щодо нерухомого майна, яка укладена відповідно до вимог законодавства, твердження про те, що продаж був здійснений за суму, яка є відмінною від ціни, вказаної у договорі, є безпідставним.
Пункт 6.4 договору купівлі-продажу щодо відповідальності продавця у разі розірвання договору чи визнання його недійсним, не спростовує зміст п.2.1 даної угоди.
Таким чином, підстави для скасування рішення суду відсутні.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2020 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: