ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20872/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  19 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького  І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації, 

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України (далі - Апарат ВРУ, відповідач) про стягнення грошової компенсації, в якому просила:
- стягнути з Апарату ВРУ на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 66 864,89 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що при звільненні з посади помічника-консультанта подала заяву від 16.09.2020 про виплату належної суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки, однак у задоволенні якої відповідачем було відмовлено, з посиланням на відсутність коштів.
Позивач уважає таку відмову протиправною та зазначає, що працювала за строковим трудовим договором на посаді помічника-консультанта у народних депутатів України, а тому відповідно до вимог чинного законодавства має право на отримання грошової компенсації за невикористану відпусту.
Такі дії відповідача позивач розцінює як порушення вимог частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та частини першої статті 24 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2020 адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Апарат ВРУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 84 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки, а саме: з 01.02.2013 по 28.11.2014 - за 23,5 календарних дні, з 28.11.2014 по 05.01.2015 - за 3 календарних дні, з 06.01.2015 по 07.02.2017 - за 0,5 календарний день, з 11.09.2017 по 29.08.2019 - за 57 календарних днів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповним з`ясування обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.
Так, на підтвердження своєї позиції апелянт зазначає, що по відношенню до працівника - помічника-консультанта народного депутата, роботодавцем є саме народний депутат у якого така особа працювала помічником-консультантом. При цьому відповідач лише здійснює кадрове та фінансове обслуговування таких працівників у межах загального фонду оплати праці. 
Також відповідач зазначає, що Апарат ВРУ є постійно діючим органом при парламенті, який створений для інформаційного, матеріально-технічного та організаційного забезпечення роботи Верховної Ради України та окремих народних депутатів. Відтак питання дотримання трудових прав помічників-консультантів покладається на їхніх безпосередніх керівників - народних депутатів, які самостійно визначаються кількість таких помічників, їхні посадові обов`язки, напрямки діяльності та особисто розподіляють виділені їм Верховною Радою України кошти в межах місячного фонду заробітної плати, шляхом встановлення розміру заробітної плати, премій та інших виплат між своїми помічниками-консультантами.
Указане на переконання відповідача спростовує висновки суду першої інстанції про виникнення трудових відносин між позивачем та Апаратом ВРУ, який у цьому випадку не може відповідати за дотримання народними депутатами вимог трудового та іншого законодавства України по відношенню до своїх помічників-консультантів.
Крім цього судом першої інстанції не враховано, що здійснення виплат помічникам-консультантам народних депутатів України здійснюється лише в межах загального фонду оплати праці, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України. Неврахування зазначеного призведе до порушення відповідачем, який є бюджетною установою вимог Бюджетного кодексу України, оскільки розпорядники бюджетних коштів не можуть брати бюджетні зобов`язання та здійснювати платежі понад кошторисні призначення.
Оскільки розподіл загального фонду оплати праці, затвердження заяв на відпустку, погодження графіку відпусток помічників-консультантів здійснюється відповідними народними депутатами, то відповідачем по цій справі мають бути саме народні депутати, помічником-консультантом у яких була позивач. 
Таким чином, Апарат ВРУ є неналежним відповідачем у цій справі.
Водночас суд першої інстанції зазначеного не врахував, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач наполягає на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2020 залишити без змін.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, колегія суддів здійснює перегляд оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідача лише щодо висновків суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України №2700 від 21.02.2013 позивач був зарахований на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України №4736 від 16.04.2013 ОСОБА_1 була переведена на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», присвоєно 7 ранг державного службовця. 
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України №7777 від 09.12.2014 ОСОБА_1 було зараховано з 28.11.2014 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця порядком переведення, увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_2 .
Даним Розпорядженням №7777 зобов`язано відділ бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами Апарату ВРУ провести виплату компенсації за 24,5 календарних дні невикористаної основної відпустки в межах фонду, встановленого для оплати праці помічників-консультантів.
Водночас, відповідно до розрахункового листа за листопад місяць 2014 року позивачу була нарахована компенсація за невикористану відпустку за 1 день у розмірі 210,24 грн. Тобто, залишок днів невикористаної відпустки, за які не була проведена виплата компенсації, у позивача складає 23,5 календарних дня. 
В подальшому, розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України №9170 від 31 грудня 2014 року позивача було зараховано з 06.01.2015 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця порядком переведення, увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 .
У Розпорядженні №9170 також зазначено: відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами Апарату ВРУ провести виплату компенсації за 03 календарних дні невикористаної основної відпустки в межах фонду, встановленого для оплати праці помічників-консультантів.
Однак, в матеріалах адміністративної справи відсутні докази проведення відповідачем виплати грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки. Так, розрахунковий лист за січень 2015 року не містить такого виду нарахування як компенсація за невикористану відпустку.
29 квітня 2016 року розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1053-к ОСОБА_1 було переведено з 04.05.2016 за її згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше встановленої заробітної плати.
01 лютого 2017 року розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 129-к позивача було звільнено з 07.02.2017 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) та зобов`язано провести виплату компенсації за невикористану основну відпустку в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України згідно з додатком. У додатку до розпорядження вказано, що у позивача наявні 62,5 невикористаних днів основної відпустки.
Згідно з розрахунковим листом за лютий місяць 2017 року ОСОБА_1 була нарахована компенсація за невикористану відпустку за 62 дні у розмірі 15095,63 грн. Тобто, залишок днів невикористаної відпустки, що підлягають компенсації у позивача за цей період складає 0,5 календарних дня. 
08 вересня 2017 року, відповідно до розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1348-к ОСОБА_1 було зараховано з 11.09.2017 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень (патронатна служба).
27 серпня 2019 року розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1305-к помічників-консультантів народних депутатів України VIII скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29.08.2019 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України). Вказано провести виплату компенсацій згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України. 
Згідно з додатком до цього Розпорядження № 1305-к у ОСОБА_1 наявні 59 днів невикористаної основної відпустки. Відповідно до розрахункового листа за серпень місяць 2019 року позивачу була нарахована компенсація за невикористану відпустку за 2 дні у розмірі 1747,88 грн. Тобто, залишок днів невикористаної відпустки, що підлягають компенсації у позивача складає 57 календарних днів. 
Листом Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючого справами Боднаря П.О. №20-24/2468 від 10.09.2019 надано інформацію про кількість календарних днів невикористаної позивачем щорічної основної відпустки на посадах помічника-консультанта народних депутатів України: 
- Верховної Ради України сьомого скликання ОСОБА_2 за період роботи з 01.02.2013 по 28.11.2014 - 24,5 календарних дні; 
- Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_2 за період роботи з 28.11.2014 по 05.01.2015 - 3 календарних дні; 
- Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_3 за період роботи з 06.01.2015 по 07.02.2017 - 62,5 календарних дні; 
- Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_4 за період роботи з 11.09.2017 по 29.08.2019 - 59 календарних днів.
Листом відповідача № 15/25-1613(174482) від 01.10.2019 вказано, що в Апараті Верховної Ради України розглянуто заяву позивача та повідомлено наступну інформацію. При звільненні 07 лютого 2017 року з посади помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_3 позивачу була виплачена компенсація за 62 календарних дні щорічної основної невикористаної відпустки. На момент звільнення (станом на 27 листопада 2014 року, 05 січня 2015 року, 29 серпня 2019 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було недостатньо для того, щоб здійснити виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в повному обсязі. Здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку не вбачається можливим. 
Вважаючи дії відповідача стосовно невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку протиправними, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.
Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені Законом України від 17.11.1992 №2790-XII «Про статус народного депутата України» (далі - Закон №2790-XII), Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі - Положення №379/95-ВР).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №504/96-ВР встановлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно з частиною першою статті 34 Закону №2790-XII народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим Законом, іншими законами та прийнятим, відповідно до них, Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, яке затверджується Верховною Радою України.
Відповідно до частини третьої статті 34 Закону №2790-XII визначено, що помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Колегія суддів звертає увагу на те, що помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. 
Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк. 
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Частиною третьою статті 1.1 Положення №379/95 про помічника-консультанта народного депутата України, передбачено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Згідно з положеннями статей 21-24 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.
При цьому, договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.
Отже, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.
Згідно зі статтею 3.1 Положення №379/95 персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.
При цьому відповідно до частин 1, 2 статті 4.1 Положення №379/95 розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Частиною п`ятою статті 4.4 Положення №379/95 встановлено, що помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування.
Таким чином, усі виплати які виникають з трудових правовідносин, в тому числі й матеріальна допомога на оздоровлення та грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.
Водночас як установлено під час розгляду цієї справи позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.
Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі, стверджує про відсутність у нього обов`язку з виплати позивачу компенсації у зв`язку з тим, що всі виплати повинні здійснюватися особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів.
Проте колегія суддів критично ставиться до такої позиції відповідача, оскільки частина шоста статті 34 Закону №2790-XII не покладає на народного депутата України такого обов`язку. 
Відповідно до абзаців першого, другого та четвертого частини третьої статті 34 Закону №2790-XII помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. 
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року №769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Відтак, наявні підстави вважати, що видатки з виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України. 
Аналіз положень Закону №2790-XII дає підстави вважати, що позивач перебувала у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народним депутатом України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі №757/57336/16-ц.
Колегія суддів звертає увагу й на те, що при цьому відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути правою підставою для невиконання вимог закону.
Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Також, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення № 5-рп/2002 від 20.03.2002, № 7-рп/2004 від 17.03.2004, № 20-рп/2004 від 01.12.2004, № 6-рп/2007 від 09.07.2007). 
Зокрема у Рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. 
Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
ЄСПЛ у рішенні в справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету. Однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). 
У пункті 26 рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. 
Таким чином, наявність бюджетних асигнувань не впливає на обов`язок прийняти рішення щодо вказаних питань, тому посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, як на підставу неприйняття рішення про виплату позивачу компенсації за 84 невикористаних днів основної щорічної відпустки є необґрунтованими та суперечать нормам чинного законодавства. 
Ураховуючи зазначене, колегія суддів уважає правильними висновки суду першої інстанції щодо безпідставності невиплати позивачу компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки, та як наслідок наявності підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Водночас апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом оцінки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону. 
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                   І.О.Лічевецький 

                     суддя                                                               В.П.Мельничук 

                     суддя                                                               О.М.Оксененко