ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/677/21 Справа № 204/5590/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року                Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги 
        ОСОБА_1 ,
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

ВСТАНОВИЛА: 

       Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» у серпні 2019 року звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості /а.с. 1-3/.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 березня 2017 року між Закритим акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», правонаступником якого є позивач, та відповідачем укладено кредитний договір №300787359301, згідно якого йому надано кредит у сумі 26 434,82 грн. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. Таким чином, станом на 23 липня 2019 року заборгованість відповідача за кредитним договором перед банком складає 60 508,01 грн., у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.
Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 60 508,01 грн. та судові витрати у справі.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2020 року заявлені позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 300787359301 від 03.03.2017 року, яка складається з тіла кредиту в розмірі 22 001,93 грн., процентів в розмірі 5,13 грн., а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1 921,00 грн., а всього 23 928 (двадцять три тисячі дев`ятсот двадцять вісім) грн. 06 копійок.
В іншій частині відмовлено /а.с. 75-78/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини які мають значення для справи і які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також допущено порушення норм матеріального та процесуального права /а.с. 91-95/.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків суд виходив з їх обгрунтованості.
Відмовляючи у задоволенні в іншій частині позовних вимог суд виходив з їх не обгрунтованісті.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено кредитний договір шляхом подання позивачем заяви № 300787359301 від 03.03.2017 року на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування. Згідно умов договору відповідач по справі отримав кредит у розмірі 24 612,77 грн. на побутові потреби, у вигляді оплати товару строком на 24 місяці, зі сплатою 0,01 % річних, розмір комісії був встановлений з 06.09.2018 року – 3,00 грн.
Однак зазначені умови договору відповідач належним чином не виконав та згідно довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором, наданої відповідачем, станом на 23.07.2019 року відповідач має заборгованість перед банком за кредитом в розмірі 60 508,01 грн.
У заяві про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 03.03.2017 року містяться анкетні дані відповідача, дата та його підпис, однак дані про порядок нарахування штрафів та пені у даній заяві відсутні.
Статтею 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору.
Цивільний кодекс, крім обов`язку належного виконання зобов`язання встановлює також принцип своєчасності його виконання: відповідно до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного Кодексу України та абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів позивач як кредитодавець має право вимагати повернення усієї суми заборгованості, якщо відповідач як позичальник прострочив сплату чергових платежів понад 1 місяць.
Договір між сторонами був укладений відповідно до вимог статті 634 ЦК України.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Судом встановлено факт невиконання належним чином відповідачем зобов`язань по поверненню кредитних коштів позивачу.
Будь-яких доказів на спростування факту отримання кредиту, користування кредитними коштами та невиконання взятого на себе зобов`язання відповідачем надано не було.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та відссотків.
Крім того, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту та відсотків, стягнути й інші складові його повної вартості, зокрема заборгованість за штрафними санкціями за несвоєчасну сплату кредиту, посилаючись на наявні між сторонами погоджені Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків (п. 6.2.), на які йдеться посилання у Пропозиції укласти договори (оферта).
Однак в матеріалах справи відсутні вказані Загальні умови кредитування, що позбавляє суд можливості вирішити питання як про ознайомлення відповідача з ними, про що свідчитиме його підпис як позичальника, так і питання обґрунтованості заявлених вимог в частині стягнення штрафів, оскільки ця сума є значною, порівняно з тілом кредиту.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зазначила, що оскільки у заяві позичальника, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, то відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ «ПУМБ» дотрималось вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а тому вимоги в частині стягнення штрафних санкцій задоволенню не підлягають.
Як вбачається з кредитного договору, встановлено сплату комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості з 06.09.2018 року – 3 %.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
В свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
У розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів.
Згідно постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Суд, вважає, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.
Враховуючи викладене, суд дійшов вірного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення комісії в розмірі 4 428,59 грн., і колегія суддів з вказаним висновком погоджується в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно було встановлено розмір споживчого кредиту є безпідставними, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини рішення, судом було встановлено, що згідно умов договору відповідач по справі отримав кредит у розмірі 24 612,77 грн., що в свою чергу підтверджується матеріалами справи, а саме змістом заяви № 300787359301 від 03.03.2017 року на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування (а.с. 6).
Доводи апеляційної скарги щодо доказів наявних в матеріалах справи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, а також зводяться до переоцінки вказаних доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Доводи скарги про те, що він не підписував кредитний договір та не отримував кредитні кошти є безпідставними, оскільки жодним чином не підтверджується, зокрема відповідач не скористався своїм правом щодо подачі до суду клопотання про призначення експертизи на предмет встановлення належності підпису в кредитному договорі саме відповідачу.
Доводи скарги, що судом через порушення норм процесуального права допущено порушення прав відповідача на судовий захист, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, а також скористувався своїм правом щодо подання відзиву на позову заяву. Крім того, колегія суддів хоче зауважити, що у відповідності до чинного процесуального законодавства зобов`язаний був надати докази на підтвердження обставин на які він посилався щодо заперечень проти позову. Також, не був позбавлений можливості і щодо звернення до суду із клопотанням про призначення експертизи на предмет встановлення належності його підпису в кредитному договорі, однак, даним правом не скористався.
Доводи скарги про те, що позивач ввів суд в оману стосовно відсутності судових спорів щодо вказаного предмету позову, оскільки позивач звертався до приватного нотаріуса щодо видачі виконавчого напису про стягнення з відповідача боргу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки видача виконавчого напису є способом позасудового врегулювання спору. Крім того, виконавчий напис на який посилається заявник, рішенням Подільського районного суду м. Києва було визнано таким, що не підлягає виконанню. Однак, скасування виконавчого напису нотаріуса не перешкоджає зверненню позивача щодо стягнення заборгованості з відповідача у судовому порядку.
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги та не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2020 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко 
                                                               
                                                                       М.О. Макаров