КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2091/2021                                                   
                   
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            11 березня 2021 року                                                              м. Київ
                                                                                                              Справа № 756/8140/18
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Диби О.В.,  
у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом визнання приватизації житла та свідоцтва про право власності недійсним,
 
встановив:
 
У червні 2018 року позивачі   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації,   ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом визнання приватизації житла та свідоцтва про право власності недійсними.
Свої вимоги обґрунтовували тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, була надана ОСОБА_8 на сім`ю з п`яти осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 . Зазначають, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.09.2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою. В подальшому у спірній квартирі без їх згоди зареєстровано ОСОБА_6 - матір ОСОБА_7 , яка разом з ОСОБА_5 приватизували спірну квартиру та отримали відповідне свідоцтво про право власності.
Вказують, що у 2004 році відповідачі вже намагалися позбавити їх права користування спірним житлом таким чином. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.09.2004 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було також визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою, після чого спірна квартира була приватизована на неповнолітню ОСОБА_5 та видано відповідне свідоцтво про право власності. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.07.2009 року вказане свідоцтво про право власності визнано недійсним.
Зазначають, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року скасовано заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.09.2015 року та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_11 . Апеляційним судом встановлено, що позивачі  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 змушені не проживати за місцем своєї реєстрації у спірній квартирі з поважних причин, у зв`язку неприязними стосунками з відповідачами, про що свідчать численні судові розгляди. 
Враховуючи викладене, позивачі зазначають, що відповідачі починаючи з 2004 року чинять їм перешкоди у користуванні спірною квартирою, а тому вони змушені були звернутись до суду з даним позовом. 
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року позов задоволено частково. 
Визнано недійсними приватизацію та свідоцтво про право власності від 19.05.2017 року серії НОМЕР_1 , виданого на підставі розпорядження від 19.05.2017 №1992 Органом приватизації державного житлового фонду - управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_5 та  ОСОБА_6 на користь  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. з кожного, а  на користь держави - судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп. з кожного.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, третя особа ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.   
Вказує, що зі змісту свідоцтва про право власності на житло від 19.05.2017 року вбачається, що підставою видачі свідоцтва є розпорядження від 19 травня 2017 року, яке позивачами не оскаржується і не ставиться вимога про визнання його недійсним. На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. Орган приватизації під час приватизації квартири АДРЕСА_1 діяв у відповідності до вимог законодавства, тому немає підстав для визнання свідоцтва про право власності недійсним. 
Вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги ті обставини, що позивачі неправильно визначили коло відповідачів у справі. Вони висувають позовні вимоги про скасування приватизації та свідоцтва про приватизацію до фізичних осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які не є суб`єктами владних повноважень, не вчиняли ніяких дій стосовно прийняття розпорядження про приватизацію та про видачу свідоцтва про право власності від 19.05.2017 року, тому є неналежними відповідачами у цій справі. Належним відповідачем у справі є Орган приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, але позивачі не залучили цей орган в якості відповідача.
Зазначає, що позивачі безпідставно заявляють про преюдиційний характер рішення Апеляційного суду м. Києва від 28.11.2017 року по цивільній справі № 756/8680/15-ц, яким скасовано заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Третя особа ОСОБА_1 не була повідомлена про розгляд справи судом апеляційної інстанції та не приймала участі у розгляді справи. Сторони у цивільній справі № 756/8680/15-ц приховали від суду факт переходу права власності на спірну квартиру до нового власника. Рішення суду було винесене 28 листопада 2017 року, а право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_1 14 вересня 2017 року. 
Звертає увагу на те, що у 2018 році позивачі звернулися до суду із іншим позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Було відкрито провадження у справі № 756/3606/18. Однак, ці позовні вимоги позивачі не підтримали в суді, і 19 лютого 2019 року судом було винесено ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду. Вважає, що насправді позивачі, родина ОСОБА_2 , не мали перешкод у користуванні спірним житлом, не мають наміру проживати в цій квартирі, а їх дійсні наміри пов`язані з матеріальними претензіями до ОСОБА_12 та його родини у зв`язку з отриманням останнім грошей від продажу житла. Вказує, що позивачі проживають за адресою: АДРЕСА_2 , тому є підстави вважати, що їх конституційне право на житло не порушене.
Стверджує, що рішенням суду порушується її право власності на спірну квартиру, яку  ОСОБА_1 набула у власність 14 вересня 2017 року у встановленому законом порядку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс М.О., реєстровий № 1952. На момент придбання квартири заочне рішення було чинним. Зазначає, що вона є внутрішньо-переміщеною особою, яка не має іншого житла на контрольованій території України, проживає в спірній квартирі з донькою.
 
У відзиві на апеляційну скаргу позивачі, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального прав,  просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Посилаються на те, що ОСОБА_1 та представник ОСОБА_5 в судових засіданнях фактично визнали право позивачів на користування спірною квартирою, що підтверджується письмовою заявою про надання строку на укладення мирової угоди . Судом вірно зроблено висновок про те, що враховуючи наявність судових рішень, якими встановлено неправомірність визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, спірна квартира була приватизована без дотримання вимог чинного законодавства та врахування прав позивачів. 
 
В судовому засіданні представник третьої особи  ОСОБА_1 - ОСОБА_13 підтримала доводи апеляційної скарги, просила рішення суду скасувати.
Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_14 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі ордеру на жиле приміщення №318554 серія Г ОСОБА_8 отримав жиле приміщення, яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на сім`ю із п`яти осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 .
Згідно з довідкою №377 від 24.06.2015, виданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва, в квартирі АДРЕСА_1 станом на 14 червня 2015 року були зареєстровані: ОСОБА_5 , 1999 р.н., - наймач, ОСОБА_7 , 1971 р.н., - мати, ОСОБА_11 , 1971 р.н., - батько, ОСОБА_2 , 1962 р.н., - дядько, ОСОБА_4 , 1988 р.н., - брат, ОСОБА_3 , 1968 р.н. - тітка (а.с. 8).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2008 року позов ОСОБА_11 , ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 задоволено, визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення, визнання приватизації незаконною, визнання свідоцтва про право власності незаконним відмовлено.
Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.04.2009 позов ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення, визнання приватизації незаконною, визнання свідоцтва про право власності незаконним залишено без задоволення.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2009 року  скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2008 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.04.2009 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , які діяли в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг Оболонського району м. Києва» про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено.
Вказаним рішенням Апеляційного суду м. Києва позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено, вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 , визнано недійсними свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 12.11.2004 року та розпорядження №2772 органу приватизації Оболонського району м. Києва від 12.11.2004 року ( а.с. 16-17, т. 1)
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірною квартирою ( а.с. 10-11, т. 1).
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.10.2017 у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірною квартирою - відмовлено.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - закрито.
Вказаними судовими рішеннями також встановлено, що станом на час розгляду позову та ухвалення рішення спірна квартира не була приватизована та знаходилася в комунальній власності.
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 19 травня 2017 року, виданим на підставі розпорядження від 19.05.2017 №1992, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках ( а.с. 157, т. 1).
Встановлено, що відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спірну квартиру було відчужено ОСОБА_15 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., реєстровий номер №3955.
В подальшому ОСОБА_15 відчужила вказану квартиру ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс М.О., реєстровий №1952.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №97286583 від 14.09.2017 року спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності.
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, враховуючи наявність судових рішень, якими встановлено неправомірність визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою,  дійшов висновку про те, що спірна квартира була приватизована без дотримання вимог чинного законодавства та врахування прав позивачів. Тому суд не може прийти до висновку про добросовісність дій відповідачів щодо отримання спірної квартири у спільну часткову власність внаслідок приватизації. 
Оскільки позивачі не втратили право користування спірним житловим приміщенням, передача квартири у власність відповідно до вимог ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» повинна була здійснюватися за їх згодою та участю. У зв`язку з тим, що право позивачів на участь у приватизації житла порушено, суд дійшов висновку, що  позовні вимоги про визнання недійсною приватизації житла та недійсним свідоцтва про право власності від 19.05.2017 року, виданого на підставі розпорядження від 19.05.2017 №1992 Органом приватизації державного житлового фонду - управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підлягають задоволенню.
Враховуючи, що спірна квартира перебуває у приватній власності третьої особи, проте про визнання недійсними відповідних правочинів, згідно з якими до неї перейшло право власності на спірну квартиру, позивачі вимог не заявляли, тому позов підлягає задоволенню у межах заявлених позовних вимог. 
Натомість позивачі не є власниками спірного майна, оспорюють право інших осіб на спірну квартиру, яка була приватизована без їхньої на те згоди та всупереч вимог чинного законодавства. За викладених обставин суд вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог про усунення  перешкод у користуванні житлом, оскільки позивачами невірно обраний спосіб захисту, у зв`язку з чим достатнім способом захисту порушених прав позивачів суд вважав визнання недійсними приватизації житла та свідоцтва про право власності, виданого на її підтвердження.
Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання приватизації житла та свідоцтва про право власності недійсними відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.  
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.
Статтею 345 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку,встановленому законом. 
Відповідно до ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду». 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та однокімнатних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»  наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.
Згідно із ч.1 ст. 5 цього Закону до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Відповідно до положень ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, передбачених пунктами 1- 7 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР.
Статтею 72 ЖК УРСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.
Наслідком порушення вимог частини ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.
 
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами у справі протягом тривалого часу існують спори щодо визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4   такими, що втратили право користування житлом - спірною квартирою АДРЕСА_1 .
На час приватизації відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6   квартири АДРЕСА_1 та видання 19 травня 2017 року органом приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації свідоцтва про право власності було чинним заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.09.2015 про визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, що стало підставою для зняття їх з реєстрації в ній, внаслідок чого відповідачі в рівних частках набули у власність у порядку приватизації спірну квартиру. 
Однак у подальшому вказане заочне рішення суду скасовано судом апеляційної інстанції і в задоволенні позову ОСОБА_11 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом, відмовлено.  Приватизувавши спірну квартиру, відповідачі відчужили її ОСОБА_15 , яка в подальшому відчужила її ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року.
 
Як встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року у справі № 756/8680/15-ц, між сторонами у справі з 2004 року виникли конфліктні відносини стосовно користування спірною квартирою, що не заперечується сторонами і підтверджується матеріалами справи. З розпорядження Оболонської РДА у м. Києві Комунального підприємства «Служба замовника житлово - комунальних послуг» Оболонського району м. Києва «Про скасування приватизації квартири АДРЕСА_1 » встановлено, що на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.01.2006 року скасовано незаконну приватизацію спірної квартири у власність ОСОБА_7 .   Про наявність конфлікту між сторонами свідчить також примусове вселення відповідачів до спірної квартири 24 грудня 2009 року за рішенням Оболонського районного суду м. Києва. Апеляційним судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації у спірній квартирі з поважних причин, у зв`язку з неприязними стосунками з позивачем з 2004 року, про що свідчать численні судові розгляди справ Оболонським районним судом м. Києва, які спростовують висновки суду першої інстанції про непроживання відповідачів у  спірній квартирі без поважних причин та відсутності перешкод з боку позивача у їхньому проживанні та користуванні квартирою.
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 касаційну скаргу ОСОБА_11 та ОСОБА_7 залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року -  залишено без змін.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки апеляційного суду щодо безпідставності вимог позивача є обґрунтованими та правильними по суті, оскільки при вирішенні спору достеменно встановлено, що відповідачі у спірній квартирі не проживають з незалежних від них на те причин, оскільки з 2010 року в квартирі проживають квартиранти, між сторонами існують неприязні стосунки і ці обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями судових рішень у інших справах, відповідачі вважають своїм єдиним місцем проживання спірну квартиру та несуть витрати на її утримання.
Таким чином , рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року у справі № 756/8680/15-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від  12 вересня 2018 року, встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 мають право на проживання у спірній квартирі.
Оскільки скасоване судове рішення жодних правових наслідків не породжує, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не втратили право користування спірним житловим приміщенням,  тому згідно з  Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»  мали право на приватизацію квартири разом з відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .   Однак, приватизація квартири АДРЕСА_1 проведена без згоди та участі позивачів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а тому є незаконною.
Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки приватизація спірної квартири проводилася без згоди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які мали право користування квартирою, а тому порушено їхнє право на приватизацію житла, передбачене  Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачами не було заявлено позовних вимог  до органу приватизації про визнання незаконним розпорядження від 19 травня 2017 року про приватизацію спірного житла,  а тому відсутні  підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, що видане на підставі зазначеного розпорядження, - 
колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне. 
Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404, затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян  (у редакції, чинній на час приватизації), яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян (п. 1 Положення).
Відповідно до п. 4 Положення, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Пунктами 13, 14, 15, 16, 17 цього Положення визначено, що приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації).
Передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках які на момент набрання чинності Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитках, кімнату в комунальній квартирі, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
 
З викладеного вбачається, що правовий процес приватизації житлового приміщення (відчуження квартир державного житлового фонду) відбувається на підставі відповідного рішення органу приватизації, а єдиним правовстановлюючим документом, що підтверджує факт передачі цього житлового приміщення у власність громадян, є свідоцтво про право власності на це майно.  Отже, саме по собі визнання приватизації квартири недійсною передбачає і визнання недійсним всіх розпорядчих дій та  процесів, на підставі яких було здійснено цю приватизацію.  
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
З аналізу статей 13, 15, 16 ЦК України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її   практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
У даному спорі правовою підставою для звернення до суду позивачі вважали порушення їх законного права стосовно приватизації спірної квартири, за наслідками проведення якої 19 травня 2017 року видано незаконне свідоцтво про право власності на квартиру .
Отже, такі способи захисту «як визнання недійсною приватизації» та «визнання розпорядження органу приватизації недійсним» є по суті тотожними, адже охоплюють єдину мету, завдання та відновлення порушеного права позивачів щодо проведення приватизації квартири АДРЕСА_1 . 
Крім того, розпорядження, на яке посилається третя особа в своїй апеляційній скарзі, носило разовий характер і було реалізоване при видачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свідоцтва по право власності на приватизовану квартиру. 
Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц щодо вирішення спору, що виник з аналогічних правовідносин, вказаною постановою було залишено  без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій  про задоволення позовних вимог про визнання приватизації квартири недійсною та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та виселення.  Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками суду першої інстанції про  відсутність підстав для задоволення позову у частині визнання недійсним розпорядження відділу приватизації житлового фонду про передачу квартири у власність, оскільки вказане розпорядження носило разовий характер і було реалізоване шляхом видачі відповідачу свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру. 
 
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання недійсними приватизації, яка відбулась з порушенням вимог частини ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та свідоцтва про право власності, яке  видано з порушенням права позивачів на приватизацію житла.
Доводи апеляційної скарги щодо пред`явлення позову до неналежних відповідачів, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними,  оскільки з матеріалів справи встановлено, що відповідачі у цій справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6  є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин, адже приватизація спірної квартири, на здійснення якої мали право також і позивачі, відбулась лише на підставі заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за наслідками якої на їх ім`я видано оспорюване свідоцтво про право власності, а тому саме вони і мають відповідати перед позивачами, тобто є належними відповідачами.    
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі не мали перешкод у користуванні спірним житлом та не мають наміру проживати в спірній квартирі, висновків суду не спростовують, оскільки позивачі зареєстровані в спірній квартирі та мають право користування нею, тобто за ними зберігалося право на житло навіть у разі непроживання у квартирі, що встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року,  проте передача спірної квартири у власність  здійснювалась без їх згоди та участі. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неможливість прийняття до уваги рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року, оскільки на той час вона вже була власником квартири, проте суд не залучив її до участі у справі та не врахував, що позивачі не пов`язані з власником квартири родинними стосунками, - колегія суддів також відхиляє, оскільки Апеляційним судом м. Києва 28 листопада 2017 року була розглянута апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року, станом на час ухвалення якого квартира ще не була приватизована відповідачами та відчужена.
 Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_16 на вказане рішення було закрито, оскільки  ОСОБА_1 не відноситься до кола осіб, які у відповідності до положень статті 352 ЦПК України мають право апеляційного оскарження у даній справі, адже суд першої інстанції не вирішував питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
Оскільки рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року про задоволення позову скасовано в апеляційному порядку, то воно не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
Отже, встановивши порушення положень закону при проведенні приватизації квартири АДРЕСА_1 лише на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та порушення у зв`язку із проведеною приватизацією прав та інтересів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та визнання недійсними приватизації житла та свідоцтва про право власності на спірну квартиру. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду. 
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   -  залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року -  залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.

Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 
 
                       Судді:                                                                     Махлай Л.Д.
                                                                                                        
         Немировська О.В.