Номер провадження: 22-ц/813/3181/21 
Номер справи місцевого суду: 498/934/16-ц
Головуючий у першій інстанції Гончар І. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 12 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Гончар І.В.,по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Великомихайлівської селищної ради Одеської області, відділу Держгеокадастру у Великомихайлівському районі Одеської області про порушення прав землекористувачів, -
в с т а н о в и в:
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 . Великомихайлівської селищної ради Одеської області, відділу Держгеокадастру у Великомихайлівському районі Одеської області про порушення прав землекористувачів, в якому просив усунути перешкоди  у користуванні земельною ділянкою  за адресою: АДРЕСА_1 , визнати недійсним рішення Великомихайлівської селищної ради від 05.12.2012 року № 560-УI «Про передачу безоплатно земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 та визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1407 га,  серії ЯМ № 248610 (кадастровий номер земельної ділянки 5121655100:02:002:0318), виданий на ім`я  ОСОБА_2 .
В обґрунтування своїх вимог  ОСОБА_1 посилався на те, що оформлення права власності відповідача на земельну ділянку проведено з порушенням норм діючого законодавства, оскільки з ним, як власником суміжної земельної ділянки, не були погоджені межі земельної ділянки  ОСОБА_2 .
Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 12 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на те, що суд не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення для справи.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом було позбавлено позивача участі у судовому засіданні, тому він не міг надати суду пояснення та докази по справі, а також у рішенні наводиться завідомо неправдива інформація.
У своєму відзиві ГУ Держгеокадастр в Одеській області зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до чинного законодавства, посилаючись на те, що технічна документація із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право на земельну ділянку ОСОБА_2 на території Великомихайлівської селищної ради, за адресою: АДРЕСА_3 – розроблена згідно норм чинного законодавства.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів під головуванням судді Калараша А.А. (а.с. 76 т. 2).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи, справа була розподілена складу колегії суддів під головуванням судді Комлевої О.С., оскільки суддя Калараш А.А. був відрахований зі штату судді Одеського апеляційного суду, у зв`язку із призначенням на посаду судді Верховного Суду (а.с. 89-90 т. 2).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 була прийнята до провадження та призначена до розгляду, з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду.
Відповідач по справ ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 105 т. 2).
Ухвалою Одеського апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2020 року з Великомихайловської районної державної нотаріальної контори була витребувана спадкова справа відносно майна померлого ОСОБА_2 (а.с. 109-110 т. 2).
До участі у справі в якості відповідача залучена ОСОБА_3 , в якості правонаступника ОСОБА_2 (а.с. 140-141 т. 2).
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.
З травня 2019 року по лютий 2021 року внаслідок автоматизованого розподілу в провадження судді Комлевої О.С. надійшло понад 1000 справ.
З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглянути справу у строки, передбачені національним законом.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника, а також адвоката Корой І.Д., представника ОСОБА_3 , дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до витягу з рішення Великомихайлівської селищної ради від 30.12.1997 року № 120 батьку позивача ОСОБА_1   була передана безоплатно у приватну власність земельна ділянка по АДРЕСА_1 ,  площею 0,12 га.
Згідно рішення Великомихайлівської селищної ради від 16.05.2013 року № 676 - УІ про надання  дозволу  на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки  у власність ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських  будівель, споруд ( присадибна ділянка)  площею 0,1200 га.
З наданих позивачем матеріалів справи судом було встановлено, що рішенням  Великомихайлівської селищної ради Великомихайлівського району Одеської області  №120 від 30.12.1997 року,  батьку позивача ОСОБА_1 -  ОСОБА_4   була передана безоплатно у приватну власність земельна ділянка по АДРЕСА_1 ,  площею 0,12 га. Відомостей  про державну реєстрацію права власності  на земельну ділянку  за покійним ОСОБА_4 позивачем не надано.
 Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Також судом зазначено, що в провадженні Великомихайлівського районного суду Одеської області на розгляді знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування рішення органу  місцевого самоврядування, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним Державного акту  на право  власності на земельну ділянку,  за результатами розгляду якої  28 березня 2016 року було винесено рішення про відмову у позові за необґрунтованістю вимог.
Судом, під час зазначеної справи встановлено наступне.
Рішенням Великомихайлівської селищної ради від 30.12.1997 року № 120 ОСОБА_4 (батьку позивача ОСОБА_1 ) була передана безоплатно у приватну власність земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,12 га. Із пояснень ОСОБА_1 встановлено, що визначення меж земельної ділянки в натурі не здійснювалось, відповідний акт не складався, землекористування здійснювалось на підставі фактичного розмежування суміжних земельних ділянок.
Із пояснень ОСОБА_1 встановлено, що його батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сам позивач своєчасно спадщину після смерті батька не прийняв, лише в 2012 року звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на спадковий будинок, рішенням суду від 15.11.2012 року за ОСОБА_1 визнано право власності на будинок АДРЕСА_1 , своє право власності на будинок позивач зареєстрував 06.12.2012 року. Вказані пояснення позивача підтверджені довідкою виконкому Великомихайлівської селищної ради № 1077 від 26.11.2012 року про те що станом на вказану дату ОСОБА_1 не був власником або землекористувачем земельних ділянок на території Великомихайлівського району Одеської області. Право власності позивача на житловий будинок було зареєстровано 06.12.2012 року на підставі рішення суду.
Так, підчас розгляду даної справи,  судом було встановлено, що порушень чинного законодавства  при оформленні ОСОБА_2   правовстановлюючих документів  на земельну ділянку здійснено не було. Дане рішення  набрало  законної сили 22 червня 2016 року.
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про порушення прав землекористувачів, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю,  результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно зі ст. 116 ЗК України, право на земельну ділянку набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно з п. 3 ст. 125 ЗК України, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.
Згідно із положеннями ч.1 ст.319 та ст.321 ЦК України  власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати  її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Згідно зі статтею 91 ЗК України  власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок і дотримуватися правил добросусідства.
Згідно із ст.391 ЦК України  власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 152 ЗК України  визначено способи захисту прав на земельні ділянки та, зокрема, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно з п. 7 Постанови Пленуму ВСУ України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного   законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Аналіз зазначеного положення свідчить про те, що захисту в судовому порядку підлягають права та законні інтереси фізичної особи, яка на законних підставах володіє та користується земельною ділянкою, тобто є власником або користувачем земельної ділянки при наявності відповідних документів на підтвердження права на землю.
Відповідно до статті 125 ЗК України, з 1 січня 2002 року право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 02 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 05 березня 2009 р.  № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного  користування  та  право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , оскільки позивачем  не був доведений факт порушення його прав, як  власника (землекористувача)  земельної ділянки  АДРЕСА_1 , не доведений факт фальсифікації документів із землеустрою та  не доведений факт порушення з боку органів місцевого самоврядування при прийнятті оспорюваного рішення.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом було позбавлено позивача участі у судовому засіданні, тому він не міг надати суду пояснення та докази по справі, є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме журналом судового засідання, з якого вбачається, що ОСОБА_1 , а також його представник були присутні в судовому засіданні 22 лютого 2018 року, та про те, що у справі була оголошена перерва до 06 березня 2018 року були повідомлені, про що свідчить розписка ОСОБА_1 , однак своїм процесуальним правом ОСОБА_1 не скористався та в судове засідання не з`явився для надання пояснень та доказів (а.с.226-228, 225 т. 1).
Доводи про те, що у рішенні наводиться завідомо неправдива інформація є безпідставними, оскільки не підтверджені будь-якими належними доказами та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Вказані доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 12 березня 2018 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 30 березня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра