ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 695/1446/17                                                       Суддя (судді) першої інстанції: С.О. Кульчицький

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 січня 2021 року                                                                                    м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т., 
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Заступника військового прокурора Черкаського гарнізона в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:
У травні 2017 року Заступник військового прокурора Черкаського гарнізона звернувся в порядку цивільного судочинства у суд з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 (далі – відповідач, ОСОБА_1 ) про відшкодування матеріальних збитків.  
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період проходження військової служби відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, заподіяв Військовій частині НОМЕР_1 майнову шкоду на загальну суму 1301537,50 грн.
У зв`язку з тим, що з січня 2016 року Міністерство оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 не звернулося до суду з позовом про відшкодування заподіяних державі збитків, прокурор просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 завдану шкоду у трикратному розмірі, а саме 3904612,51 грн.
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10 вересня 2018 року позов задоволено. 
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 27 листопада 2018 року рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10 вересня 2018 року змінено, зменшено визначений судом розмір майнової шкоди, стягнутої з відповідача, з 3904612,51 грн. до 1301537,50 грн. 
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року вищеозначені судові рішення скасовано, провадження у цивільній справі закрито через належність спору адміністративній юрисдикції.
Відповідно до ухвали Верховного Суду від 16 червня 2020 року справу передано для продовження розгляду до Черкаського окружного адміністративного суду.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України, в особі Військової частини НОМЕР_1 , кошти у сумі 1301537,50 грн. 
Не погоджуючись із рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що за результатами перегляду вирока місцевого суду, апеляційний суд наголосив на тому, що діями обвинуваченого у ввіреній йому батареї підірвано боєздатність на 50%. Обвинуваченим не було вжито жодних заходів для відшкодування завданих збитків, вчинення кримінального правопорушення відбулось під час перебування в зоні проведення АТО у стані алкогольного сп`яніння. Також наголошує, що наказ командира частини від 20 березня 2015 року, яким відповідача притягнуто до матеріальної відповідальності у трикратному розмірі, останній не оскаржував. 
У відзиви на апеляційну скаргу Військовий прокурор Черкаського гарнізона зазначає, що постанова Кабінета Міністрів України від 02 листопада 1995 року №880, якою затверджено перелік військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується у кратному співвідношенні до його вартості, втратила чинність з 22  липня 2020 року, а тому підстави для скасування рішення місцевого суду відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом, а місцевим судом не наведено жодних обґрунтувань для його поновлення. Просить позов залишити без розгляду.
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується листом про отримання ним копії ухвали апеляційного суду про продовження строків розгляду справи від 23 грудня 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду – скасувати, з таких підстав.
Судом установлено, що з 05 серпня 2013 року по 27 квітня 2015 року відповідач проходив військову службу на посаді командира зенітної батареї Військової частини НОМЕР_1 у військовому званні майора.
21 лютого 2015 року близько 02:30 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 , самовільно керуючи військовою технікою, а саме: гусеничною машиною - самохідною вогневою установкою, спорядженою чотирма зенітними керованими ракетами, діючи із злочинною недбалістю, порушивши правила водіння бойової машини, рухаючись за відсутності схеми маршруту та не орієнтуючись на місцевості, здійснив зіткнення з лісовим масивом, унаслідок чого були пошкоджені агрегати, механізми та озброєння самохідної вогневої установки, чим заподіяв Військовій частині НОМЕР_2 майнову шкоду на загальну суму 1301537,50 грн, з урахуванням вартості відновлювального ремонту.
Зазначені вище обставини встановлені вироком Великоновосілківського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2015 року, зміненим вироком Апеляційного суду Донецької області від 20 січня 2016 року.
У зв`язку з тим, що відповідачем завдані державі збитки не відшкодовані, прокурор звернувся до суду з даним позовом.
Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має нести відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини державі, оскільки така завдана в результаті необережного пошкодження військової техніки, що спричинило тяжкі наслідки і вказані дії останнім вчинені в стані алкогольного сп`яніння.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
У силу вимог частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
При цьому, притягнення військовослужбовців Збройних Сил України до дисциплінарної відповідальності за невиконання (неналежного виконання) своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку регулюються Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, який затверджено Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 551-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - надалі Дисциплінарний статут).
Відповідно до вимог пунктів 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Пунктом 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Положеннями пункта 45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.
У той же час, загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (надалі також - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 9 Статута встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статута).
Положеннями статей 26, 27 Статуту визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Загальні підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіяні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативно правовими актами визначені Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Положення №243/95).
Відповідно до пункта 2 Положення №243/95 відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.
Згідно з пунктом 3 вказаного Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.
Залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність (пункт 8 Положення № 243/95).
Пунктом 13 Положення №243/95 визначено, що військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди заподіяної з їх вини державі у разі:
умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій;
приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах;
заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані;
дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину;
недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
У випадках, передбачених пунктом 14 цього Положення, відшкодування військовослужбовцем і призваним на збори військовозобов`язаним прямої дійсної шкоди, заподіяної державі, здійснюється у кратному співвідношенні до вартості майна, а саме, за    шкоду, заподіяну розкраданням, марнотратством або втратою зброї та боєприпасів, оптичних приладів, засобів зв`язку, спеціальної техніки, льотно-технічного, спеціального морського і десантного обмундирування, штурманського спорядження, спеціального одягу і взуття, інвентарних речей та деяких інших видів військового  майна. Перелік військового майна, недостача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктами 16-18 Положення № 243/95 розмір заподіяної державі шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних обліку, виходячи з вільних оптово-роздрібних чи договірних цін, що діють на період розгляду питання про матеріальну відповідальність, а в разі відсутності таких даних - за цінами, що обчислюються в порядку, який визначається Міністерством економіки України.
Обчислення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, провадиться з урахуванням зносу військового майна за встановленими нормами.
Суму стягнень за втрачене майно може бути зменшено командиром (начальником) військової частини за письмовим дозволом вищого за підлеглістю командира (начальника), а у випадках, передбачених законодавством України - судом, залежно від обставин, за яких заподіяно шкоду, ступеня вини та матеріального стану винної особи, за винятком випадків заподіяння шкоди злочинними діями, вчиненими в особистих корисливих цілях.
Командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини.
У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
За висновками ревізії (перевірки), інвентаризації, органу дізнання, попереднього слідства або суду командир (начальник) військової частини в п`ятиденний термін з дня одержання такого висновку видає наказ про стягнення з винної особи відповідної суми.
Розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності.
Розслідування провадиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту.
Відповідно до пункту 19 Положення № 243/95 розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що до матеріальної відповідальності може бути притягнено військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяною шкодою.
Як установлено судом, службове розслідування проведено на підставі наказа командира військової частини від 21 лютого 2015 року №64/П.
За результатами його проведення 20 березня 2015 року складено акт, яким встановлено заподіяння матеріальної шкоди неправомірними діями відповідача під час проходження військової служби. Також наведено характеристику ОСОБА_1 та надано оцінку його службі.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що службове розслідування проведено із дотриманням наведених вище вимог Положення №234/95.
Пунктом 23 Положення №243/95 закріплено, що командир (начальник) військової  частини після розгляду матеріалів розслідування зобов`язаний особисто провести бесіду з військовослужбовцем, який притягається до матеріальної відповідальності. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про  притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню.
Наказ доводиться до відома винної особи під розписку. Наказ може бути оскаржено вищому командиру  (начальнику) в порядку, встановленому Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. У разі, коли у місячний термін з дня закінчення розслідування винну  особу до матеріальної відповідальності не притягнуто, відшкодування  заподіяної  державі  шкоди  провадиться шляхом подання позову до відповідного суду.
Як убачається із матеріалів справи, 20 березня 2015 року командиром Військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ №117, яким, серед іншого, відповідача притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності у трикратному розмірі.
Так, Перелік майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджено постановою Кабінета Міністрів України від 02 листопада 1995 року №880.
Відповідно до зазначеного Переліка, у трикратному розмірі відшкодовується вартість агрегатів, запасних частин, інструментів, приладів і приладдя до озброєння, військової техніки.
Вироком Великоновосілківського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у пошкодженні агрегатів, механізмів та озброєння самохідної вогневої установки ГМ0569А. Зазначене є підставою для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності у трикратному розмірі.     
Ані вищому командиру, ані до суду наказ №117 відповідач не оскаржив. 
Пунктом 4 Порядка №243/95 закріплено, що у разі притягнення особи, яка заподіяла матеріальну шкоду державі, до кримінальної відповідальності командир  (начальник) військової частини зобов`язаний подати щодо неї цивільний позов до суду на суму невідшкодованої шкоди.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача матеріальної шкоди у трикратному розмірі.
Посилання відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, колегія суддів до уваги не приймає та уважає хибними.
Як убачається із матеріалів справи, позов подано до суду у травні 2017 року в порядку цивільного судочинства, на підставі положень статті 257 Цивільного кодексу України, якими закріплено трирічний строк позовної давності.
У зазначений період відповідно до позиції Верховного Суду така категорія справ розглядалась за правилами цивільного судочинства.
05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі №818/1688/16, у якій суд відступив від правового висновку, викладеного, зокрема, у постановах Великої палати Верховного суду від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17 про те, що звернення суб`єкта владних повноважень із позовом про стягнення грошових коштів з особи, що звільнена з публічної/державної служби, має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.
Саме зміна позиції Великої Палати Верховного Суду обумовила ухвалення 26 березня 2020 року Верховним Судом постанови, якою провадження у цивільній справі закрито.
З огляду на викладене, позов подано з дотриманням строку звернення до суду, а тому підстави для залишення його без розгляду, відсутні.
Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при прийнятті рішення неправильно застосував норми матеріального права, що зумовило неправильне вирішення справи. 
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року    скасувати.
Позов Заступника військового прокурора Черкаського гарнізона в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Міністерства оборони України, в особі Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на відшкодування завданої шкоди 3904612 (три мільйона дев`ятсот чотири тисячі шістсот дванадцять) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька