ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року	Львів	Справа № 380/4121/20 пров. № А/857/733/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Святецького В.В.,
за участю секретаря судового засідання:             Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року, головуючий суддя – Кравців О.Р., ухвалене о 11:19 год. у м. Львові, повний текст якого складено 16.11.2020 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

                                                    В С Т А Н О В И В:

В травні 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової прокуратури Західного регіону України, в якому просив визнати дії відповідача щодо зменшення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та виключення із складу грошового забезпечення позивачу, для її розрахунку надбавки у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці протиправними та зобов`язати відповідача виплатити йому різницю між фактично виплаченою одноразовою грошовою допомогою при звільненні з військової служби та належною до виплати вказаною допомогою на суму 33 309,92 грн.; визнати дії відповідача щодо зменшення позивачу розміру компенсації за невикористані дні відпусток протиправними та зобов`язати відповідача виплатити позивачу різницю між фактично виплаченою компенсацією за невикористані дні відпусток та належною до виплати компенсацією на загальну суму 218630,40 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки з 15.01.2020 року по день фактичного розрахунку із розрахунку 1917,69 грн. за кожен день затримки розрахунку. 
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що надбавка у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці носила постійний характер та позивач отримував таку впродовж останніх 5 років проходження військової служби. Більше того, з розрахунку цієї надбавки нараховані та сплачені страхові внески. Станом на дату звільнення з військової служби дозвіл на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею у позивача не був скасований та позивача не було виключено з переліку осіб, які працюють в умовах режимних обмежень. Крім того, відповідачем невірно застосовано законодавство при нарахуванні йому одноразової грошової допомоги у разі звільнення зі служби та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки. Зокрема, компенсація за невикористані календарні дні відпустки позивачу повинна була визначатися з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні дванадцять місяців, з урахуванням надбавок і доплат, а грошова допомога при звільненні – з середнього розміру грошового забезпечення з останні два місяці, що передували звільненню позивача з органів прокуратури.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії Військової прокуратури Західного регіону України щодо зменшення ОСОБА_1 розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби; зобов`язано Військову прокуратуру Західного регіону України (79002, м. Львів, вул. Клепарівська,20; ЄДРПОУ 38326057) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразову допомогу при звільненні з військової служби, з врахуванням фактично виплачених сум та правової оцінки суду; визнано протиправними дії Військової прокуратури Західного регіону України щодо зменшення ОСОБА_1 розміру компенсації за невикористані календарні дні відпусток; зобов`язано Військову прокуратуру Західного регіону України (79002, м. Львів, вул. Клепарівська,20; ЄДРПОУ 38326057) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію за невикористані дні відпусток, з врахуванням фактично виплачених сум та правової оцінки суду.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері західного регіону оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у зв`язку з тим, що в січні 2020 року відомостей про роботу ОСОБА_1 з матеріальними носіями секретної інформації у відповідних облікових формах не зафіксовано, в наказі прокуратури регіону №67к від 27.01.2020 року “Про виплату надбавки до посадових окладів у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці” виплату вказаної надбавки позивачу не встановлено. Також зазначив, що позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку (всього 192 календарних дні) на загальну суму 224765,65 грн. (з врахуванням податку на доходи фізичних осіб – ПДФО), виходячи з компенсації за 1 календарний день 992,08 грн. (місячне грошове забезпечення 30754,36 грн./31 день). Таким чином, з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні, середній заробіток стягненню не підлягає.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 згідно з посвідченням, виданим 07.06.2018 року Головною військовою прокуратурою Генеральної прокуратури України серії НОМЕР_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій (а.с.24).
Наказом військової прокуратури Західного регіону України №138к від 14.02.2015 року зараховано до списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України підполковника юстиції ОСОБА_1 та призначено його на посаду начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Західного регіону України (а.с.15).
Згідно з наказом військової прокуратури Західного регіону України №30к від 15.01.2020 року позивача звільнено з 15.01.2020 року з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Західного регіону України та з органів прокуратури. Цього ж дня виключено полковника юстиції ОСОБА_1 із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України та всіх видів забезпечення, у зв`язку з звільненням з військової служби у запас відповідно до підпункту “г” п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (у зв`язку з скороченням штатів, або проведенням організаційних заходів).
Цим же наказом доручено відділу фінансування та бухгалтерського обліку ВПЗР провести з позивачем повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.
Відпустка за 2020 рік не надавалася.
Наказом від 15.01.2020 року також зобов`язано виплатити позивачу грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік та одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби – за 7 повних років (а.с.16).
12.02.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення йому перерахунку виплачених компенсації за невикористані дні відпусток та вихідної допомоги при звільненні з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995 року (а.с.19-21).
Згідно з листом від 27.03.2020 року за №18-91вих-20 відповідач повідомив позивача, зокрема, про те, що розрахунок грошової компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги при звільненні позивачу проведено виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які позивач отримував за останньою штатною посадою. Стосовно нарахування грошового забезпечення за січень 2020 року без врахування надбавки за таємність, то така надбавка нараховується у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці. У січні 2020 року позивачем робота, яка передбачає доступ до державної таємниці не виконувалася (а.с.22-23).
Згідно з довідкою про нараховані та виплачені компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної, додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 від 18.06.2020 року №283 позивачу виплачено:
-          компенсацію за невикористану відпустку за 192 календарні дні 190479,36 грн. після сплати податку на доходи фізичних осіб (сума, включаючи податок – 224765,65 грн.), виходячи з компенсації за 1 календарний день 992,08 грн. (місячне грошове забезпечення 30754,36 грн./31 день);
-          одноразову грошову допомогу при звільненні за 7 років 107640,26 грн., після сплати податку на доходи фізичних осіб (сума, включаючи податок – 127015,51 грн.), виходячи з: місячне грошове забезпечення 30754,36 грн. х 50% = 15377,18 грн., за 7 років – 107640,26 грн. (15337,18 грн. х 7) (а.с.39).
У вказаній довідці зазначено, що відомість для зарахування коштів на картковий рахунок передано до банківської установи 14.01.2020 року.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно зменшив розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, здійснивши відповідний розрахунок без урахування надбавки до посадового окладу, у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (10% від посадового окладу). Також компенсація за невикористані календарні дні відпусток повинна визначатися із розміру середньоденного грошового забезпечення за останні 12 місяців, з урахуванням всіх надбавок і доплат, а грошова допомога при звільненні з середнього розміру грошового забезпечення за останні два місяці, що передували звільненню позивача з органів прокуратури.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України регулює Закон України від 21 січня 1994 року № 3855-ХІІ «Про державну таємницю» (далі - Закон № 3855-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 3855-ХІІ залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно»; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «таємно»; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності «таємно», а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 10 років; для форми 3 - 15 років.
Відповідно до частини четвертої статті 22 Закону № 3855-ХІІ допуск до державної таємниці керівникові органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації надається наказом чи письмовим розпорядженням посадової особи, що призначає його на посаду, а у разі, коли орган державної влади, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація не підпорядкована іншому органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємству, установі, організації або не належить до сфери їх управління, допуск до державної таємниці надається зазначеному керівникові наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, яка є замовником робіт, пов`язаних з державною таємницею. Керівникам центральних органів виконавчої влади, які призначаються на посаду Кабінетом Міністрів України, до державної таємниці надається розпорядженням Кабінету Міністрів України.
Відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених вимог закону Кабінет Міністрів України постановою від 15 червня 1994 року № 414 затвердив Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 (далі - Положення)
У пункті 1 Положення зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень).
Згідно з пунктом 2 Положення особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.
Відповідно до пункту 5 Положення такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.
Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.
Надбавка за службу в умовах режимних обмежень установлюється особам рядового і начальницького складу за займаною посадою наказом про особовий склад на підставі мотивованих рапортів керівників структурних підрозділів, погоджених з режимно-секретним підрозділом, що відповідає вимогам Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499.
Надання допуску до державної таємниці, передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Тобто, якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до статті 22 Закону № 3855-ХІІ залежить від ступеня секретності.
Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.
Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ виникає право на отримання компенсації.
За змістом пункту 2 Положення, компенсація надається у виді надбавок до посадових окладів (тарифних ставок) у відсотковому відношенні, розмір якого залежить від ступеня секретності інформації, до якої оформлено допуск. Зокрема, за допуск до відомостей та їх носіїв, що мають ступінь секретності «таємно» встановлюється десятивідсоткова надбавка.
Виплата надбавки у відповідному розмірі до посадового окладу особі, яка працює в умовах режимних обмежень, здійснюється на підставі наказу керівника відповідного органу, у якому особа працює/проходить службу. Водночас умови, за яких особа має право на отримання такої надбавки, а також її розмір визначають Закон № 3855-ХІІ та прийняте урядом на його виконання Положення.
Положення статті 30 Закону № 3855-ХІІ, пунктів 2, 5 Положення слід розуміти так, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.
Якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер умов її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням, про що видати відповідний розпорядчий документ.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі №296/6615/17.
На виконання вимог суду першої інстанції до матеріалів справи представником відповідача долучено накази ВПЗР про виплату надбавок до посадових окладів у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці за 2019 рік (12) та списки працівників відділу організаційно-правового забезпечення військової прокуратури Західного регіону України, які працювали в умовах режимних обмежень (12).
Вказаним наказами передбачено виплату надбавки до посадового окладу за відповідний місяць 2019 року наступним працівникам, які постійно працюють з відомостями, які становлять державну таємницю, зокрема позивачу, як начальнику відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури регіону у розмірі 10%. Цю надбавку позивач отримував кожного місяця 2019 року.
З огляду на викладене у вказаних вище наказах стверджується про постійність роботи позивача з відомостями, що становлять державну таємницю.
Розділом XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2020 року, (далі – Наказ №260) встановлено особливості виплати одноразової грошової допомога у разі звільнення з військової служби.
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.
Однак, відповідач розрахував розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, виходячи з суми окладу за січень 2020 року, без врахування надбавки до посадового окладу, у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (10% від посадового окладу) (а.с. 18), відтак протиправно зменшив розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, здійснивши відповідний розрахунок без урахування відповідної надбавки.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, згідно положень абз. 1, 3 п. 2 розділу 2 Постанови № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Положення Наказу №260 не містять вказівок як обчислити середньоденний розмір грошового забезпечення, середньомісячний розмір грошового забезпечення або грошове забезпечення за не повний місяць у разі звільнення, а лише вихідні дані, які підлягають врахуванню при їх обчисленні (стаж, набавки, посада тощо).
Абзацом 2 п. 7 розділу І Наказу №260 встановлено про розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю за не повний календарний місяць, однак, не у випадку звільнення.
Таким чином, до спірних правовідносин застосуванню підлягають приписи постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 “Про затвердження Порядку обчислення ередньої заробітної плати” (далі – Постанова №100 у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Таким чином, вірним є висновок суду попередньої інстанції про те, що компенсація за невикористані календарні дні відпусток повинна визначатися із розміру середньоденного грошового забезпечення за останні 12 місяців, з урахуванням всіх надбавок і доплат, а грошова допомога при звільненні з середнього розміру грошового забезпечення за останні два місяці, що передували звільненню позивача з органів прокуратури.
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року у справі №380/4121/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Святецький  	

Повний текст постанови складено 19.02.2021 року.