ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" січня 2021 р.           Справа№ 911/1363/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ткаченка Б.О.
суддів:            Кропивної Л.В. 
          Майданевича А.Г. 
 
За участю секретаря судового засідання Яценко І.В.
представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 19.01.2021
розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Лисич Наталії Миколаївни
на рішення Господарського суду Київської області
від 04.08.2020
у справі № 911/1363/19 (суддя Заєць Д.Г.)
за первісним позовом Спільного українсько-великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини» 
до Фізичної особи-підприємця Лисич Наталії Миколаївни
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 - опікун Савченко Ніни Михайлівни 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 
про визнання договору недійсним
та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Лисич Наталії Миколаївни, Київська область 
до Спільного українсько-великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини» 
третя особа ОСОБА_1 - опікун Савченко Ніни Михайлівни 
про визнання недійсним Договору оренди №250/215 від 22.04.2015 року, стягнення заборгованості
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Спільне українсько-великобританське товариство з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини» звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Лисич Наталії Миколаївни, третя особа 1 - ОСОБА_1 - опікун Савченко Ніни Михайлівни , про визнання договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Фізична особа-підприємець Лисич Наталія Миколаївна ввела в оману позивача стосовно наявності у неї документів, які підтверджують її право власності на орендоване позивачем майно - приміщення магазину за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа».
У свою чергу, Фізична особа-підприємець Лисич Наталія Миколаївна звернулася до суду із зустрічним позовом до Спільного українсько-великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини», з урахуванням заяви про зміну предмета позову, про визнання недійсним Договору оренди №250/2015 від 22.04.2015 року, стягнення солідарно зі Спільного українсько-великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини» та ОСОБА_1 на    користь ФОП Лисич Н.М. суму основного боргу, що складає 264 000,00 грн.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями Спільного українсько-великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини» щодо укладення із Фізичною особою-підприємцем Савченко Н.М. договору оренди майна - приміщення магазину за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа».

Короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням  Господарського суду Київської області від 04.08.2020 у справі №911/1363/19 позовні вимоги за первісним позовом Спільного українсько-великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини» до Фізичної особи-підприємця Лисич Наталії Миколаївни, третя особа 1 - ОСОБА_1 - опікун Савченко Ніни Михайлівни , третя особа 2 - ОСОБА_3 про визнання Договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року недійсним задоволено повністю.
Визнано недійсним Договір оренди №365/2016 від 01.09.2016 року, укладений між Спільним українсько-великобританським товариством з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини» та Фізичною особою-підприємцем Лисич Наталією Миколаївною.
У задоволенні зустрічного позову Фізичної особи-підприємця Лисич Наталії Миколаївни до Спільного українсько-великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини», третя особа ОСОБА_1 - опікун Савченко Ніни Михайлівни про визнання недійсним Договору оренди №250/215 від 22.04.2015 року та стягнення 264 000,00 грн. відмовлено повністю.
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Лисич Наталія Миколаївна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2020 у справі №911/1363/19 скасувати частково, прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов - задовольнити частково.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, визнав встановленими обставини, які мають значення для справи, але не були доведені, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2020 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Ткаченка Б.О., суддів: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2020 у справі №911/1363/19 задоволено, поновлено Фізичній особі-підприємцю Лисич Наталії Миколаївні пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2020 у справі №911/1363/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Лисич Наталії Миколаївни на рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2020 у справі №911/1363/19, призначено справу до розгляду на 27.10.2020.
У судовому засіданні 27.10.2020 оголошено перерву до 16.11.2020.
16.11.2020 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 призначено розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Лисич Наталії Миколаївни на рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2020 у справі №    911/1363/19 на 16.12.2020.
Враховуючи перебування головуючого судді Ткаченка   Б.О. з 07.12.2020 до 16.12.2020 на лікарняному, розгляд справи 16.12.2020 не відбувся.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2020, у зв`язку з перебування судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, справу № 911/1363/19 передано на повторний автоматизований розподіл.
Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 911/1363/19 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді Майданевич А.Г., Кропивна Л.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 прийнято справу №911/1363/19 до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Майданевич А.Г., Кропивна Л.В.,    розгляд справи № 911/1363/19 призначено на 19.01.2021.

Позиції учасників справи
Представник Фізичної особи-підприємця Лисич Наталії Миколаївни у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2020 у справі №911/1363/19 скасувати частково, прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов - задовольнити частково.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2020 у справі №911/1363/19 скасувати частково, прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов - задовольнити частково.
Представник Спільного українсько-великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини»  у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Рішенням Обухівської міської ради №454 від 29.04.2010 року вирішено надати ФОП Савченко Н.М. дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення малої архітектурної форми на земельній ділянці площею 0,0030 га в м. Обухові по вул. Київська в районі будинку №109 (зупинка «Школа» в напрямку Київ-Обухів), на земельній ділянці комунальної власності Обухівської міської ради.
20.09.2011 року між власником земельної ділянки - Обухівською міською радою і користувачем земельної ділянки (площа - 0,0030 га, цільове призначення - комерційне використання) Савченко Н.М., укладено Договір про встановлення земельного сервітуту на право розміщення малої архітектурної форми.
В 2012 році ТОВ «Глобус-2008» на замовлення ФОП Савченко Н.М. виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту ФОП Савченко в м. Обухів, вул. Київська, зупинка «Школа» в напрямку Київ-Обухів Обухівського району Київської області (вх. №175 від 21.11.2012 р.).   
Після встановлення торгового павільйону ФОП Савченко Н.М., Відділом розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради 14.05.2013 року видано Паспорт прив`язки тимчасової споруди для ведення підприємницької діяльності.
Крім того, 02.01.2014 року між ПАТ «Київобленерго» та ФОП Савченко Н.М. укладено Договір №220056624 на користування електричною енергією та Додаткова угода до нього від 10.11.2017 року. Також між Обухівським водопровідно-каналізаційним підприємством та ФОП Савченко Н.М. 27.06.2013 року укладено Договір №1005 про надання послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: вул. Київська, 109, м. Обухів.  
Рішенням Обухівської міської ради №737 від 21.08.2014 року продовжено строком на 3 роки ФОП Савченко Н.М. дію договору сервітуту на земельну ділянку площею 0,0030 га в м. Обухові, вул.. Київська біля будинку №109, в зв`язку із закінченням терміну його дії та укладено Додаткову угоду №1 від 11.07.2014 року про продовження дії договору про встановлення земельного сервітуту №3 від 20.09.2011 року на строк до 20.09.2017 року.
22.04.2015 між Фізичною особою-підприємцем Савченко Ніною Михайлівною (далі - орендодавець) та Спільним українсько-великобританським товариством з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини» (далі - орендар) укладено Договір оренди №250/2015 (далі - Договір №250/2015).
Відповідно до умов п.п. 1.1.,1.2 Договору №250/2015, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду (платне строкове користування без права власності та розпорядження майном) приміщення магазину за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа». Мета оренди: реалізація м`ясної продукції ТМ «П`ятачок». Приміщення належить орендодавцю на підставі паспорта прив`язки малої архітектурної форми - торгівельного павільйону від 2010 року (п. 1.3. Договору №250/2015).
Згідно з п. 2.1. Договору №250/2015, здається одне окремо розташоване приміщення площею 30 кв.м., що зазначено в акті прийому-передачі до даного договору.
Відповідно до п. 3.1. Договору №250/2015, вартість оренди приміщення за один місяць складає 8 200,00 грн. без ПДВ. Орендна плата за перший та останній місяць оренди вноситься орендарем протягом 3 робочих днів, з моменту підписання акту приймання-передачі.
Строк дії Договору №250/2015 - до 01 травня 2016 року. У випадку, якщо між сторонами не виникло суперечностей та неузгодженостей за час оренди, що минув, Договір автоматично продовжується на той самий строк і на тих самих умовах (п. 6.1. Договору №250/2015).       
Згідно з п. 1 Додаткової угоди №1 від 11.07.2016 року до Договору №250/2015, сторони дійшли згоди внести зміни у п. 7 Договору у зв`язку із зміною банківських реквізитів орендодавця.
Додатковою угодою №2 від 01.03.2017 року до Договору №250/2015 сторони дійшли згоди внести зміни в п. 3.1. Договору стосовно вартості оренди, а саме, у п. 1 Додаткової угоди сторони погодили, що вартість оренди приміщення магазину за один місяць складає 9 500,00 грн.    
Згідно з Актом приймання-передачі приміщення магазину в оренду від 01.05.2015 року, орендодавець передає, а орендар приймає нежитлове приміщення, площею 30 кв.м. розташоване за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа».       
Відповідно до умов зазначеного Договору №250/2015, орендар використовував приміщення магазину для ведення господарської діяльності, регулярно сплачуючи орендну плату за його використання, що підтверджується копіями платіжних доручень.
За твердженням позивача за первісним позовом, у серпні 2016 року до нього звернувся відповідач за первісним позовом та повідомив про перехід до нього права власності на магазин від ФОП Савченко Н.М. та вимагав переукласти договір оренди. Відповідач за первісним позовом запевнив позивача за первісним позовом про наявність паспорту прив`язки малої архітектурної форми на приміщення магазину та інших документів, які підтверджують перехід до нього права власності від ФОП Савченко Н.М. до та запевнив, що надасть позивачу за первісним позовом всі необхідні документи, що підтверджують право власності на приміщення магазину.
Враховуючи вказане, 01.09.2016 між позивачем за первісним позовом як орендарем та відповідачем за первісним позовом як орендодавцем укладено Договір оренди №365/2016 (далі - Договір №365/2016), відповідно до умов п. п. 1.1.,1.2 якого, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду (платне строкове користування без права власності та розпорядження майном) приміщення магазину за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа». Мета оренди: реалізація м`ясної продукції ТМ «П`ятачок». Приміщення належить орендодавцю на підставі паспорта прив`язки малої архітектурної форми - торгівельного павільйону від 2010 року (п. 1.3. Договору №365/2016).
Згідно п. 2.1. Договору №365/2016, здається одне окремо розташоване приміщення площею 30 кв.м., що зазначено в акті прийому-передачі до даного договору.
Відповідно до п. 3.1. Договору №365/2016, вартість оренди приміщення за один місяць складає 9 000,00 грн. без ПДВ. Орендна плата за перший та останній місяць оренди вноситься орендарем протягом 3 робочих днів, з моменту підписання акту приймання-передачі.
Строк дії Договору №365/2016 - до 01 грудня 2017 року. У випадку, якщо між сторонами не виникло суперечностей та неузгодженостей за час оренди, що минув, Договір автоматично продовжується на той самий строк і на тих самих умовах (п. 6.1. Договору №365/2016).       
Згідно з Актом приймання-передачі приміщення магазину в оренду від 01.05.2015 року, орендодавець передає, а орендар приймає нежитлове приміщення, площею 30 кв.м. розташоване за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа».       
Із матеріалів справи вбачається, що 20.09.2011  між Обухівською міською радою (як власником земельної ділянки) та Савченко Н.М. (як сервітуарієм) укладено Договір про встановлення земельного сервітуту, згідно якого земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки площею 0,0030 га, цільове призначення - комерційне використання, яка розташована за адресою: Київська область, м. Обухів, у районі будинку по вулиці Київській, 109 в інтересах сервітуарія на право розміщення малої архітектурної форми відповідно до ст. 99 Земельного кодексу України, згідно з кадастровим планом меж земельної ділянки. 
13.02.2017 року Відділом розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради продовжено до 25.12.2017 року дію Паспорту прив`язки тимчасової споруди на зупинці «Школа» м. Обухів, Київської області для провадження підприємницької діяльності ФОП Савченко Н.М., а в подальшому дію Паспорту прив`язки тимчасової споруди продовжено до 25.12.2018 року.
Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської Ради №538 від 03.10.2017 року надано дозвіл Савченко Ніні Михайлівні на поновлення Договору про встановлення земельного сервітуту відносно земельної ділянки за адресою: м. Обухів, Київської області, у районі будинку по вул. Київській, 109 та 15.11.2017 року між Обухівською міською радою та користувачем Савченко Н.М. в особі представника Чудакової О.М., яка згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17.10.2017 року була опікуном Савченко Н.М. укладено Договір про встановлення земельного сервітуту №50 на використання земельної ділянки строком на 3 роки (до 2020 року).
Як стверджує позивач за первісним позовом, 14.09.2016 року до нього звернувся представник Савченко Н.М. на підставі довіреності від 24.03.2012 року №618 - Чудакова Олена Миколаївна, із заявою, в якій повідомила, що відповідач за первісним позовом без відома Савченко Н.М. , незаконно (без належним чином оформленої довіреності чи іншого документа на право укладення/підписання договорів) переоформив на своє ім`я Договір оренди торгівельного павільйону, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 . 
За твердженням позивача за первісним позовом, відповідач за первісним позовом документи на підтвердження права власності на магазин не надав, тому позивачем за первісним позовом на адресу відповідача за первісним позовом надіслано лист від 11.10.2016 року, яким повідомлено про нікчемність Договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року та подальшу роботу позивача за первісним позовом за Договором оренди №250/2015 від 22.04.2015 року з ФОП Савченко Н.М. (копія листа та докази надіслання наявні в матеріалах справи). Враховуючи зазначене, позивачем за первісним позовом сплата орендної плати та компенсації витрат за оплату комунальних послуг щомісячно здійснювалась на рахунок ФОП Савченко Н.М. відповідно до укладеного Договору №250/2015 від 22.04.2015 року.
Позивач за первісним позовом зазначив, що у відповідача за первісним позовом на момент укладання оскаржуваного договору був відсутній паспорт прив`язки тимчасової споруди, відповідачем за первісним позовом не укладено договору із органом місцевого самоврядування щодо використання земельної ділянки та щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою, крім того, у відповідача за первісним позовом відсутній дозвіл органу місцевого самоврядування на розроблення технічної документації для встановлення тимчасової споруди.
Таким чином, позивач за первісним позовом стверджує, що укладаючи оскаржуваний договір, відповідач за первісним позовом не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, правочин не був направлений на настання реальних наслідків, а вчинявся з умислом подальшого стягнення орендної плати, у зв`язку із чим, позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про визнання Договору оренди №365/2016 недійсним.
До участі у справі як третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, залучено ОСОБА_1 , яка є опікуном Савченко Н.М. відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва №760/978/17 від 17.10.2017 року, у зв`язку із тим, що Савченко Н.М. визнано судом недієздатною.
На думку третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - ОСОБА_1 , яка є опікуном Савченко Н.М. , у зв`язку із тим, що Савченко Н.М. визнано судом (рішення Солом`янського районного суду м. Києва №760/978/17 від 17.10.2017 року) недієздатною,    відповідач за первісним позовом умисно ввів в оману позивача за первісним позовом з метою подальшого стягнення значної суми коштів (орендної плати). Маючи довіреність від Савченко Н.М. , ОСОБА_1 звернулась до позивача за первісним позовом із заявою від 14.09.2016 року та повідомила про незаконність дій за відповідача первісним позовом щодо переукладання на своє ім`я договору оренди магазину, оскільки, право власності на даний магазин до нього не переходило. 
02.01.2018 між позивачем за первісним позовом як орендарем та та ФОП Савченко Н.М., в особі представника - опікуна ОСОБА_1 як орендодавцем укладено Договір оренди (магазину) №122/2018 (далі - Договір №122/2018), відповідно до умов п. п. 1.1.,1.2 якого, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду (платне строкове користування без права власності та розпорядження майном) приміщення магазину за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа». Мета оренди: реалізація м`ясної продукції ТМ «П`ятачок». Приміщення належить орендодавцю на підставі паспорта прив`язки малої архітектурної форми - торгівельного павільйону від 2010 року (п. 1.3. Договору№122/2018).
30.09.2018 року між     ОСОБА_1 та позивачем за первісним позовом підписано Додаткову угоду до Договору оренди №122/2018 згідно п. 1 якої, сторони дійшли згоди достроково припинити дію Договору з 30.09.2018 року. 
Заперечуючи проти первісного позову, відповідач за первісним позовом стверджує, що Додатковою угодою №1 від 11.07.2016 року до Договору оренди №250/2015 від 22.04.2015 року змінено реквізити для оплати, а саме, змінено одержувача з ФОП Савченко Н.М. на ФОП Лисич Н.М., однак, така Додаткова угода не виконувалась позивачем. Крім того, Додатковою угодою від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015 року сторони дійшли згоди про розірвання за взаємною згодою Договору оренди №250/2015 від 22.04.2015 року та 01.09.2016 року між ФОП Лисич Н.М. та СП ТОВ «Нива Переяславщини» укладено Договір оренди №365/2016 та підписано акт приймання-передачі приміщення магазину в оренду. Відповідач заперечує проти посилань позивача на недійсність правочину - Договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року у зв`язку із ненаданням правовстановлюючих документів на орендоване майно та зазначає при цьому, що торговий павільйон (МАФ) за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа» виготовлено ФОП Ткаченко А.О. на замовлення ОСОБА_4 , що підтверджується актом прийому-передачі робіт від 05.01.2013 року та довідкою від 17.01.2014 року та в подальшому було придбано ОСОБА_4 на підставі Договору від 23.08.2012 року.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями Спільного українсько-великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива-Переяславщини» щодо укладення із Фізичною особою-підприємцем Савченко Н.М. договору оренди майна - приміщення магазину за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа».
За твердженнями відповідача за первісним позовом, торговий павільйон, який є предметом Договору оренди №250/2015 від 22.04.2015 року, ніколи не перебував у власності Савченко Н.М . Також, відповідач за первісним позовом зазначив, що на даний час Договір про встановлення земельного сервітуту, технічна документація, в тому числі й паспорт прив`язки малої архітектурної форми - торгівельного павільйону переоформлено на ОСОБА_4 за заявою Савченко Н.М. , тому, на думку відповідача за первісним позовом, Договір оренди №365/2016 від 01.09.2016 року укладено правомірно, в той час, як позивач не повернув орендоване майно та продовжує ним користуватись не сплачуючи при цьому орендну плату.
Таким чином, наведені вище обставини стали підставою для виникнення даного спору та подання сторонами до суду первісного та зустрічного позовів із відповідними з викладеними вище позовними вимогами.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення первісного позову, з огляду на таке.
Так, задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів.
Відповідно до ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.
Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
Відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого    наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244, підставою для    розміщення    тимчасової споруди    є    паспорт прив`язки тимчасової споруди.          
Згідно з пунктами 2.1, 2.20, 2.21, 2.30 та 2.31 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди; встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки; відхилення від паспорта прив`язки тимчасової споруди не допускається, у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу; розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.
За змістом ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», з урахуванням положень законів України "Про благоустрій населених пунктів" і "Про місцеве самоврядування в Україні" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.11.2011 №244, отримання паспорта прив`язки тимчасової споруди на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на її розміщення, а також наявність належним чином укладеного договору щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою є підставою для встановлення такої тимчасової споруди.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2018 року у справі №905/1552/16.
Як зазначив суд першої інстанції, Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.11.2011 №244 визначає механізм розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, реалізація якого передбачає наявність документів на землекористування.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача за первісним позовом станом на момент укладання спірного Договору №365/2016 від 01.09.2016 року був відсутній паспорт прив`язки тимчасової споруди, а відповідачем за первісним позовом не укладався договір з органом місцевого самоврядування щодо використання земельної ділянки для розміщення малої архітектурної форми. Доказів наявності у відповідача за первісним позовом дозволу органу місцевого самоврядування на розроблення технічної документації для встановлення тимчасової споруди матеріали справи не містять. Натомість всі документи, які підтверджують права орендодавця - ФОП Савченко Н.М. на майно, що є предметом договорів оренди, оформлено на ФОП Савченко Н.М. та вони були дійсними на момент укладення Договору оренди №250/215 від 22.04.2015 року, і Договору оренди №365/2016 від 01.06.2016 року. Обставини, викладені відповідачем за первісним позовом у відзиві на первісну позовну заяву стосовно того, що спірне майно - приміщення магазину будувалось на замовлення ОСОБА_4 не беруться судом до уваги, оскільки не стосуються предмету даного спору. При цьому, суд звертає увагу, що додані до відзиву Акт прийому-передачі виконаних робіт від 05.01.2013 р. та довідка від 17.01.2014 р. не містять даних, на підставі яких суд може встановити, що такі докази стосуються саме спірного рухомого майна - магазину за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа». Договір купівлі-продажу торгового павільйону, на який є посилання в довідці від 17.01.2014 року, до матеріалів справи взагалі не надано. Технічний звіт «Обстеження конструктивних елементів тимчасової споруди малої архітектурної форми (МАФ), що розташована по вул. Київська у м. Обухів» також не приймається судом до уваги, оскільки такий звіт не є документом, що підтверджує права на спірне майно та    визначає технічний стан ТС, до того ж такий звіт датований 2019 роком.                
Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що Технічну документацію складено у 2012 році, в той час Акт передачі виконаних робіт підписаний між ФОП Ткаченко А.О. та ОСОБА_4 датований 05.01.2013 року. Натомість, Виконавчим комітетом Обухівської міської ради Київської області на запит позивача надано копії паспортів прив`язки тимчасової споруди на спірний об`єкт в період з 2010 по 2017 р.р., які виготовлялись саме на замовлення ФОП Савченко. Зокрема, із паспорту прив`язки №15-БП від 14.05.2013 року вбачається, що Акт    передачі виконаних робіт, підписаний між ФОП Ткаченко А.О. та ОСОБА_4 датований 05.01.2013 року не входить до переліку документів, які включає паспорт.
Згідно ч. 1 ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. 
Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст.ст. 230-233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.
Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №911/485/18.
Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що обман насправді мав місце, тобто надати докази, які б свідчили про істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що, укладаючи спірний Договір оренди №365/2016 від 01.09.2016 року, відповідач за первісним позовом не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності (відсутні правовстановлюючі документи на користування земельною ділянкою під приміщенням магазину, відсутні документи, що підтверджують перехід права власності на магазин), що підтверджується встановленими вище обставинами та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Матеріалами справи підтверджується введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення та замовчування обставин, які могли перешкоджати укладенню спірного договору.    В процесі розгляду справи позивачем доведено такі обставини, як наявність умислу з боку відповідача щодо введення іншої сторони в оману, а також і сам факт обману, що свідчить про обґрунтованість поданого позову.
Також, суд першої інстанції зазначив, що в процесі розгляду даної справи за клопотанням позивача судом двічі призначалась судова почеркознавча експертиза спірного документа. Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи обґрунтовано позивачем наступним.
На підставі інформації щодо переходу права власності на орендоване майно, отриманої позивачем (за первісним позовом) від відповідача (за первісним позовом), позивачем (за первісним позовом) - Спільним українсько-великобританським товариством з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» було розроблено проекти та підписано зі своєї сторони Додаткову угоду від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015 року, укладеного між ТОВ «Нива Переяславщини» і Фізичною особою-підприємцем Савченко Ніною Михайлівною (щодо дострокового припинення вказаного договору за згодою сторін) та Договір оренди №365/2016 від 01.09.2016 року між позивачем і відповідачем та акт приймання-передачі приміщення магазину до цього договору.
Третьою особою 1 у справі (за первісним позовом) - ОСОБА_1 , яка на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17.10.2017 року у справі №760/978/17 була опікуном Савченко Ніни Михайлівни (орендодавцем за Договором оренди №250/2015 від 22.07.2015 року) до смерті останньої, було надано пояснення до справи б/н від 19.07.2019 року. У вказаних поясненнях третя особа, посилаючись на Медичний висновок лікарсько-консультативної комісії №17/3017 від 13.05.2016 року та Виписку із амбулаторної картки №220805 від 06.05.2016 року, зазначила, що Савченко Ніна Михайлівна з березня 2012 року перебувала під постійним наглядом своєї доньки ОСОБА_1 та фактично проживала з нею однією сім`єю, а тому, Савченко Ніна Михайлівна не могла підписати Додаткову угоду від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015 року, укладеного між нею і позивачем.
Тому, позивач (відповідач за зустрічним позовом) зазначає, що з`ясування обставин справжності підпису Савченко Н.М. в Додатковій угоді від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015 року має суттєве значення для вирішення спору у даній справі, оскільки саме укладення вказаної Додаткової угоди стало передумовою для укладення оспорюваного правочину - Договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року.
Судом встановлено, що предметом розгляду у даній справі за первісним позовом є визнання Договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року, укладеного між Спільним українсько-великобританським Товариством з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» та Фізичною особою-підприємцем Лисич Н.М. недійсним, з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України (вчинення правочину під впливом обману).
З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний правочин - Договір оренди №365/2016 від 01.09.2016 року укладено між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом у зв`язку із переходом до відповідача права власності на орендоване позивачем майно, передумовою чого стало дострокове припинення Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015 року, укладеного між СП ТОВ «Нива Переяславщини» і ФОП Савченко Н.М., на підставі додаткової угоди від 31.08.2016 року. Обставини щодо підроблення підпису на Додатковій угоді від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015 року можуть бути встановлені в ході розгляду справи №911/1363/19, шляхом проведення відповідної почеркознавчої експертизи щодо підроблення підпису.
Так, ухвалами суду від 24.09.2019 року та від 28.04.2020 року у справі призначено почеркознавчу експертизу документа - Додаткової угоди від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015 року.
Однак, оскільки, відповідачем (за первісним позовом) та третьою особою 2 - ОСОБА_3 оригінал Додаткової угоди від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/215 від 22.07.2015 року, ані на вимогу експерта, ані на вимогу суду надано не було, а неодноразові витребування судом оригіналу даної Додаткової угоди було проігноровано як відповідачем (за первісним позовом), так і третьою особою 2 - ОСОБА_3 , тому, призначені ухвалами суду експертизи проведено не було.
Зазначені обставини та поведінка відповідача за первісним позовом та третьої особи 2 - ОСОБА_3 , на думку суду першої інстанції, свідчать про небажання сторони - відповідача за первісним позовом від доведення обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх доводів та заперечень, за правилами, встановленими ст. 74 ГПК України.    
За висновком суду першої інстанції, відмова відповідача за первісним позовом та третьої особи 2 надати оригінал Додаткової угоди від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015 року, попередня згода надати яку була дана відповідачем у судовому засіданні 30.07.2019 року та 24.09.2019 року, що зафіксовано у технічному записі відповідних судових засідань, для встановлення обставин, на які він посилається як на підставу своїх доводів і заперечень, нівелює принцип добросовісності у контексті вищенаведеної процесуальної норми.          
Враховуючи, що оригінал Додаткової угоди від 31.08.2016 року, на яку відповідач за первісним позовом посилається, окрім іншого, як на підставу своїх заперечень, до матеріалів справи не надано жодним із учасників процесу, а також, заперечення третьої особи 1 - ОСОБА_1 стосовно належності підпису на такій угоді ФОП Савченко О.М. та заперечення позивача щодо дійсності такої додаткової угоди, суд першої інстанції розглядав справу за наявними в ній матеріалами та доказами без врахування як доказу, в розумінні ст.ст. 74-79 ГПК України, Додаткової угоди від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015 року.
Судом першої інстанції також враховано, що 23.09.2019 року між ФОП Лисич О.М. та ОСОБА_3 укладено Договір відступлення права вимоги (цесії) №1, згідно п. 2.1. якого, сторони підтвердили передачу первісним кредитором (ФОП Лисич О.М.) новому кредитору ( ОСОБА_3 ) всіх оригіналів документів на підтвердження права вимоги за основним договором. Тому, відповідачем за первісним позовом повідомлено суд, що у неї відсутні документи, витребувані судом для проведення експертизи, оскільки вони передані новому кредитору - ОСОБА_3 . Третьою особою 2 - ОСОБА_3 у судовому засіданні 07.07.2020 року повідомлено суд, що в нього також відсутній оригінал Додаткової угоди від 31.08.2016 року, оскільки, в переліку документів, що передаються новому кредитору, Додаткова угода від 31.08.2016 року не значиться. До відзиву відповідача за первісним позовом додано копію Додаткової угоди від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/215 від 22.07.2015 року, яка 07.07.2019 року завірена ОСОБА_4 написом «з оригіналом згідно». На запитання суду, «на підставі чого завірено копію такої додаткової угоди та де знаходиться її оригінал», відповідач відповів «колись бачила оригінал».
За висновком суду першої інстанції, такі дії відповідача за первісним позовом та третьої особи 2 свідчать про зловживання своїми правами та обов`язками, ухилення від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи документів, що перешкоджає її проведенню.
Враховуючи зазначене, ухилення відповідача від виконання вимог суду та клопотань експертів, відсутність будь-яких пояснень щодо поважності причин невиконання такого обов`язку, суд першої інстанції визнав встановленими обставини, для з`ясування яких було призначено експертизу, а саме, підпис на Додатковій угоді від 31.08.2016 року до Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015 року зі сторони орендодавця ФОП Савченко Ніни Михайлівни виконано не Савченко Ніною Михайлівною, а іншою особою    з наслідуванням підпису Савченко Ніни Михайлівни .
При цьому суд першої інстанції зазначив, що укладення спірної Додаткової угоди стало передумовою для укладення оспорюваного правочину - Договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року. Однак, з оглянутої копії Додаткової угоди від 31.08.2016 року судом встановлено, що така угода укладена до Договору оренди №250/215 від 22 липня 2015 року, в той час, як Договір, який нібито сторони вирішили розірвати згідно такої угоди, укладено між ФОП Савченко Н.М. та СП ТОВ «Нива Переяславщини» 22 квітня 2015 року.
Проте, встановлюючи обставини справи та досліджуючи подані сторонами докази, судом першої інстанції було залишено поза увагою, що позивач за первісним позовом фактично користувався переданим в оренду майном у період дії Договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року та не заперечував факт його вчинення, а не здійснював оплату за даним договором відповідачу за первісним позовом, вважаючи вказаний договір нікчемним.
Разом із тим, сторонами було визнано, що підставою для звернення СП ТОВ «Нива Переяславщини» з позовом про визнання недійсним Договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року стало звернення ФО-П Лисич Н.М. з позовом до господарського суду про стягнення з СП ТОВ «Нива Переяславщини» заборгованості за Договором оренди №365/2016 від 01.09.2016 року.
Відповідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.
За змістом статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір може містити будь-які умови, узгоджені сторонами на власний розсуд. Наявність таких умов не є підставою для визнання укладеного договору недійсним, якщо вони не суперечать нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.
Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -  третьою, п`ятою та шостою   статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з частиною 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Одночасно, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України, господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.
Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.
Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.
Виходячи з чого, з наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання), вчиненого під дією обману необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію, а також наявність умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину.
З огляду на викладене, дослідивши та проаналізувавши умови спірного договору, колегія суддів вважає, що при укладенні договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року сторонами дотримано всі вимоги щодо свободи волевиявлення, форми, наявності істотних умов, що передбачені вимогам цивільного та господарського законодавства.
Окрім того, позивачем за первісним позовом не доведено наявності в діях відповідача умисного введення в оману позивача при укладенні спірного договору, зокрема щодо обставин, які мають істотне значення, а отже оспорюваний договір повністю відповідає нормам цивільного законодавства, якими врегульовано порядок укладення та виконання договорів.
Доводи позивача про відсутність правоустановлюючих документів на об`єкти оренди судом апеляційної інстанції не береться до уваги, оскільки як встановлено судом та не визнається сторонами, орендоване майно (приміщення магазину) є рухомим, а в силу приписів чинного законодавства, права на рухомі речі не підлягають державній реєстрації.
При цьому, відповідно до частини 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Також позивачем за первісним позовом не доведено, що відповідачем за первісним позовом неправомірно набуто право власності на майно, яке є предметом спірного договору оренди, як і не доведено  незаконність набуття права власності на вказане майно, встановленого у судовому порядку.
Тому, доводи позивача  за первісним позовом про те, що відповідач за первісним позовом, укладаючи з ним договір, не мав права власності на майно, яке було предметом оренди, а тому не мав повноважень на укладення вказаного договору та про те, що оспорюваний договір  був укладений позивачем під впливом обману спростовуються вищевикладеним.
Зважаючи на те, що позивач за первісним позовом фактично володів та користувався спірним об`єктом оренди (приміщенням магазину) на час укладення договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року на підставі іншого договору оренди №250/2015 від 22.04.2015 року, з іншим орендодавцем, - ФО-П Савченко Н.М. 9 (при цьому умови нового договору оренди приміщення магазину та попереднього є ідентичними, за виключенням вартості оренди приміщення), наявність будь-яких обставин, що мали істотне значення для укладення правочину, зокрема властивості об`єкту оренди, позивачем за первісним позовом не доведено.
Крім того, колегія суддів бере до уваги, що згідно з матеріалами справи, на підставі заяви Чудакової О.М. - опікуна Савченко Н.М. від 11.07.2018 року, Договір про встановлення земельного сервітуту та паспорт прив`язки тимчасової споруди переоформлено на відповідача за первісним позовом, що підтверджується Договором №37 про встановлення земельного сервітуту від 31.08.2018 року, який укладено між Обухівською міською радою Київської області та ФОП Лисич Н.М. (відповідачем за первісним позовом), актом приймання-передачі земельної ділянки від 31.08.2018 року та виданим 20.08.2018 року Відділом розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради паспортом прив`язки тимчасової споруди для ведення підприємницької діяльності (дійсний до 20.08.2019 року).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення первісного позову.
Водночас, стосовно вимог за зустрічним позовом колегія суддів зазначає наступне.
Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 22.04.2015 року між ФОП Савченко Н.М. та СП ТОВ "Нива Переяславщини" укладено Договір оренди магазину №250/2015.
11.07.2016 року Додатковою угодою №1 до Договору оренди №250/2015 від 22.04.2015 року змінено реквізити оплати орендодавця, а саме: змінено одержувача з ФОП Савченко Н.М. на ФОП Лисич Н.М., зі слів позивача за зустрічним позовом, даний пункт ніколи не виконувався відповідачем за зустрічним позовом.    
Крім того, 31.08.2016 року, Додатковою угодою до Договору оренди №250/2015 від 22.07.2015   року, даний договір було розірвано за взаємною згодою сторін, однак, за твердженням позивача за зустрічним позовом, в подальшому цей факт було проігноровано відповідачем за зустрічним позовом.
01.09.2016 року між позивачем за зустрічним позовом та відповідачем за зустрічним позовом укладено Договір оренди №365/2016 від 01.09.2016 року та підписано Акт приймання - передачі приміщення магазину в оренду до Договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року.
Відповідачем за зустрічним позовом на адресу позивача за зустрічним позовом надіслано лист, яким він повідомляв про "нікчемність договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року та продовження роботи за Договором оренди №250/2015 від 22.04.2015 року, проте, зазначені обставини, на думку позивача за зустрічним позовом, не давали відповідачу за зустрічним позовом права не виконувати умови Договору оренди №365/2016 від 01.09.2016 року,м з огляду на його оспорюваність.
Водночас, позивач за зустрічним позовом вважає дії відповідача за зустрічним позовом з укладення Договору оренди №250/2015 від 22.04.2015 року протиправними та такими, що порушують права позивача за зустрічним позовом.
Так, позивач за зустрічним позовом зазначає, що торговий павільйон (МАФ) за адресою: Київська область, м. Обухів, зупинка «Школа» ніколи не перебував у власності Савченко Н.М. , а був виготовлений 05.01.2013 року ФОП Ткаченко А.О. на замовлення та за кошти позивача за зустрічним позовом, що підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт від 05.01.2013 року, який неодноразово надавався відповідачу за зустрічним позовом. Доказом належності спірного торгового павільйону позивачу за зустрічним позовом, на його думку, є також технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється права сервітуту №175 від 21.11.2012 року, та покази свідків, які були присутні під час встановлення даного торгівельного павільйону. Враховуючи вказане, на думку позивача за зустрічним позовом, ФОП Савченко Н.М. не мала права укладати Договір оренди №250/215 від 22.04.2015 року щодо торгового павільйону, що належить позивачу за зустрічним позовом.
У зв`язку із наведеними обставинами, позивач за зустрічним позовом, на підставі ст. 203 ЦК України просить визнати недійним Договір оренди №250/215 від 22.04.2015 року, оскільки власником об`єкту оренди за спірним правочином на момент його укладення був саме позивач за зустрічним позовом та, посилаючись на ст. 216 ЦК України, просить стягнути солідарно з ОСОБА_5 та відповідача за зустрічним позовом 264 000,00 грн. збитків, заподіяних внаслідок укладення Договору оренди №250/215 від 22.04.2015 року та фактичного використання майна для ведення підприємницької діяльності і отримання доходу від використання торгового павільйону.
Проте, як вбачається із матеріалів справи, станом на момент укладення Договору оренди №250/215 від 22.04.2015 року власником майна, яке надається в оренду - приміщення магазину за адресою: Київська обл., м. Обухів, зупинка «Школа»  був  орендодавець - ФОП Савченко Н.М., яке згідно п. 1.3. Договору належить орендодавцю на підставі паспорта прив`язки малої архітектурної форми - торгівельного павільйону від 2010 року.
Також, доказом того, що саме ФОП Савченко Н.М. на момент укладання Договору оренди №250/215 від 22.04.2015 року була власником майна є Договір №220056624 на користування електричною енергією та Додаткова угода до нього від 10.11.2017 року,  Договір №1005 про надання послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , укладені ФОП Савченко Н.М. як власником майна. В той час, як ОСОБА_4 лише 04.09.2018 року звернулась до КП «Обухівводоканал» із заявою про укладення відповідного договору.  
ФОП Савченко до 2018 року сплачувала комунальні послуги за утримання майна -  приміщення магазину за адресою: Київська обл., м. Обухів, що підтверджується платіжними документами а також листом Обухівського водопровідно-каналізаційного підприємства №218 від 18.06.2019 року (отриманого на запит адвоката СП ТОВ «Нива Переяславщини» Пєнязькової О.О. №04/06-4 від 04.06.19 р.).
Згідно з приписами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді коли, одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.       
Оскільки, сторонами Договору оренди №250/215 від 22.04.2015 року є ФОП Савченко Н.М. та відповідач за зустрічним позовом, на думку позивача за зустрічним позовом, вони спільними діями порушили право власності ОСОБА_4 на торговий павільйон, а тому, мають відповідати солідарно за завдані позивачу збитки у розмірі 264 000,00 грн.
Згідно    ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою          статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За змістом п.2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 року, відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Водночас, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, необхідно, з урахуванням приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України, розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.
У п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» №01-8/211 від 07.04.2008 року зазначено, що за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.    Цивільний кодекс України   не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.
Матеріали справи свідчать, що станом на момент укладення спірного Договору оренди №250/215 від 22.04.2015 року, права на об`єкт оренди належали саме ФОП Савченко Н.М. на підставі Договору про встановлення земельного сервітуту від 20.09.2011 року, який укладено між Обухівською міською радою (як власником земельної ділянки) та Савченко Н.М. (як сервітуарієм), Договору про встановлення земельного сервітуту №50 на використання земельної ділянки строком на 3 роки (до 2020 року), технічної документації, в тому числі й паспортів прив`язки малої архітектурної форми з 2010 по    2017 р.р.    
У відповідності до ст.ст. 76,    77 ГПК України,    належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем за зустрічним позовом у розумінні ст.ст.    76,    77 ГПК України в межах заявлених позовних вимог не доведено наявності правових підстав для визнання Договору оренди №250/215 від 22.04.2015 року, укладеного між СП ТОВ «Нива-Переяславшини» та ФОП Савченко Н.М. недійсним.
Крім того, колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності порушеного, невизнаного чи оспорюваного суб`єктивного матеріального права, на захист якого подано позов.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Водночас, відповідачем за зустрічним позовом подано заяву про застосування до позовних вимог позовної давності та щодо відмови у задоволенні позовних вимог на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Враховуючи відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги за зустрічним позовом    про визнання недійсним Договору оренди №250/215 від 22.04.2015 року та солідарного стягнення з відповідача та третьої особи заборгованості у сумі 264 000,00 грн., суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до вимог позивача за зустрічним позовом.          

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи.
Згідно з ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також із неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування частково.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги частково, відповідно до ст.   129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лисич Наталії Миколаївни задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2020 у справі №911/1363/19 в частині задоволення первісного позову скасувати.
3. Прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову.
4. В іншій частині рішення Господарського суду Київської області від 04.08.2020 у справі №911/1363/19 залишити без змін.
5. Матеріали справи № 911/1363/19 повернути до Господарського суду Київської області.
6. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складене 28.01.2021.

Головуючий суддя                                                            Б.О. Ткаченко 

Судді                                                                                Л.В. Кропивна

                                                                                А.Г. Майданевич