ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року  
м. Черкаси   

справа № 712/8628/19 провадження № 22-ц/821/36/21 категорія 310000000		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Єльцова В.О., Нерушак Л.В.
секретар Анкудінов О.І.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
представник позивача - адвокат Стратілатов Костянтин Геннадійович
відповідач:  ОСОБА_2 
представник відповідача - адвокат Прядка Віталій Михайлович

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки Віталія Михайловича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, у складі: головуючого судді Марцішевської О.М., дата складання повного тексту 22 липня 2020 року.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони по справі 21 липня 1990 року уклали шлюб. Від шлюбу мають повнолітню дочку ОСОБА_3 .
Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини між ними припинилися фактично з 2008 року, спільне господарство ними не велося. 
За час перебування у шлюбі сторони придбали 19/50 житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаний об`єкт нерухомого майна складається із жилого будинку з прибудовою літ. «А» загальною площею 228,9 кв.м жилою площею 152,4 кв.м з надвірними спорудами. Об`єкт розташований на земельній ділянці площею 1974 кв.м.
Даний об`єкт нерухомого майна придбаний сторонами за договором купівлі-продажу частини будинку від 11.05.2006 року за 22570,00 грн. Покупцем в договорі зазначений відповідач ОСОБА_2 . 
Крім того, в реєстрі прав власності на нерухоме майно цей об`єкт зареєстрований також за ОСОБА_2 .
Вказує, що в зв`язку з розірванням шлюбу виникла необхідність в поділі спільного нажитого майна, однак згоди з цього приводу позивач та відповідач досягнути не змогли. Відповідач не визнає права ОСОБА_1 на спірну частину будинку.
В зв`язку з вищевикладеним просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 19/100жилого будинку АДРЕСА_1 , який складається з таких складових: жилий будинок з прибудовою літ. «А-1» загальною площею 228,9 кв.м жилою площею 152,4 кв.м з надвірними спорудами: сараї літ. «Б, Д, З», погріб літ. «Г», вбиральні літ. «Е, Ж, Л», гараж з оглядовою ямою літ. «К», літня кухня літ. «І, і», огорожа № 1-4, водоколонки № 5,6. Об`єкт розташований на земельній ділянці площею 1974 кв.м
Судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 19/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 (відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про складові частини об`єкта нерухомого майна - жилий будинок з прибудовою літ. «А-1» загальною площею 228,9 кв.м жилою площею 152,4 кв.м з надвірними спорудами: сараї літ. «Б, Д, З», погріб літ. «Г», вбиральні літ «Е, Ж, Л», гараж з оглядовою ямою літ «К», літня кухня літ. «І, і», огорожа 1-4, водоколонки 5,6, площа земельної ділянки - 1974 кв.м).
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768,40 грн., судові витрати по оплаті правничої допомоги в сумі 5000 грн., а всього 5768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки спірна 19/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 набута відповідачем за договором купівлі-продажу від 11.05.2006 року в період шлюбу та ведення спільного господарства з позивачкою, презумпція придбання за рахунок спільних коштів подружжя не спростована, тому з урахуванням надвірних споруд являється спільною власністю подружжя, частки сторін при її поділу між сторонами мають бути рівними.
Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суд прийшов до висновку, що позивачка звернулась до суду з даним позовом в зв`язку з виникненням в період шлюбу між сторонами спору про полі майна подружжя у червні 2019 року, оскільки після фактичного припинення шлюбних стосунків у 2008 році безперешкодно мала доступ до спільного майна, що відповідачем не було спростовано, а тому строк позовної давності позивачкою не пропущено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У жовтні 2020 року представник ОСОБА_2 - Прядка В.М. подав до Черкаського апеляційного суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Соснівського районного суду від 15.07.2020 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з порушенням процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказує, що 27 листопада 2019 року представником відповідача було подано заяву про надання можливості для ознайомлення з матеріалами справи та перенесення судового засідання, оскільки представник вперше вступає до участі по справі, тому існує необхідність в ознайомленні з матеріалами справи. Однак, у задоволенні клопотання було відмовлено та 28.11.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження. 
Таким чином, представник відповідача був позбавлений можливості вчинення дій здійснення яких передбачено на стадії підготовчого провадження, зокрема, зібрання доказів на підтвердження заперечень.
У зв`язку з чим, відповідач був позбавлений можливості надати докази, які б спростували презумпцію придбання за рахунок спільних коштів подружжя майна, з урахуванням чого спірна частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд не являється спільною власністю подружжя, частки сторін при її поділі між сторонами не є рівними.
При ухваленні оскаржуваного рішення, суд не звернув належної уваги та не з`ясували джерел походження коштів, за які було придбано спірний будинок.
Вказує, що позивачка у суді не довела, що спірний будинок був придбаний за рахунок спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Спільний будинок не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти сестри відповідача, так як у позивача на той час була така можливість, щоб придбати будинок.
Окрім того, позивач не мала змоги вкласти кошти в купівлю будинку, оскільки не працювала та не мала жодного доходу. Позивачка про це знала, тому питання за ким буде зареєстровано спірне житло не ставилося взагалі.
Отже, спірне майно втрачає статус спільного сумісного і стає особистою приватною власністю відповідача.
Зазначає, що судом помилково не застосовано строки позовної давності, оскільки при поділі спільного майна подружжя строк позовної давності відраховується не з дати розірвання шлюбу, а з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на таке майно.
Позивач стверджує, що поділу підлягає житловий будинок з надвірними спорудами у розмірі 19/50 часток. На підтвердження власних доводів позивач надає копію технічного паспорту, який складено 27.12.2004 року. 
Таким чином, остання інвентаризація домоволодіння проводилась ще у 2004 році, після проведення якої минуло близько 16 років. За вказаний період часу домоволодіння, зокрема, 19/50 часток, зазнала змін, деякі господарські будівлі було знесено, а деякі поліпшено. Тому, частка змінилась, а технічна характеристика будинку та споруд, що вказана у технічному паспорті від 2004 року не відповідає дійсності.
Отже, позовні вимоги щодо поділу саме вказаного кола майна не підтверджено позивачем належним чином.
Також суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача судові витрати, оскільки позивачем не надано разом із заявою по суті попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. 

Відзив на апеляційну скаргу 
У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки В.М., що надійшов від представника позивача - адвоката Стратілатова К.Г., зазначено, що рішення суду є законне, обґрунтоване та має залишитися без змін.
Доводи апелянта суперечать нормам матеріального та процесуального права, не відповідають дійсним обставинам справи та наявним у справі доказами.
Вказує, що відповідно до норм Сімейного кодексу, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростовання презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Що стосується посилань відповідача на невжиття позивачем заходів мирного врегулювання спору перед подачею позову, то вони не мають значення для даної справи, оскільки відповідач і в суді першої інстанції і в апеляційній інстанції позов не визнав та повністю заперечував проти задоволення позовних вимог, що свідчить про небажання відповідача мирно вирішити спір.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Судом встановлено, що 21 липня 1990 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси, актовий запис № 1390, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2020 року. 
Сімейні стосунки між сторонами припинені у 2008 році, даний факт сторонами не оспорюється.
Відповідно до договору купівлі-продажу частини будинку від 11 травня 2006 року ОСОБА_5 придбав 19/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд № 1 вартістю 22570,00 грн., що знаходиться в АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2952.
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за відповідачем зареєстроване право власності на 31/75 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2006 року та свідоцтва про право власності від 12.01.2005 року. Складові частини об`єкту нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 : жилий будинок з прибудовами А-1, загальна площа 228,9 кв.м, житлова площа 152,4 кв.м з надвірними спорудами: сараї літ. «Б, Д, З», погріб літ. «Е, Ж, Л», гараж з оглядовою ямою літ. «К», літня кухня літ. «І,і», огорожа 1-4, водоколонки 5,6, площа земельної ділянки - 1974 кв.м. 

1.Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаській апеляційний суд дійшов висновку, що скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки В.М. не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення міститься у статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Відповідно до ч.4 ст.65 СК України до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб
Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Із справи відомо, що звертаючись до суду ОСОБА_1 у позовній заяві зазначала, що 21 липня 1990 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб. Зазначений факт встановлений у судових рішеннях.
Також у позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що у 2006 році, під час шлюбу, подружжям на підставі договору купівлі-продажу придбано частину будинку за 22570 грн. Право власності на квартиру зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .
В скарзі апелянт зазначає, що кошти на придбання спірного будинку дала сестра відповідача, проте в матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження даного факту.
Доводи представника апелянта, що за період з 2006 року по 2019 рік домоволодіння, зокрема і 19/50 часток, зазнало змін, деякі господарські будівлі було знесено, а деякі поліпшено, не знайшло свого підтвердження ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.
Частина 2  ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини  є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, частка у домоволодінні, зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2006 року та свідоцтва про право власності від 12.01.2005 року, становить 31/75. Згідно договору частка складає 19/50, а згідно свідоцтва - 1/30. Сума цих часток становить 31/75. 
Отже, відповідачем не доведено, що набута за договором купівлі-продажу від 11.05.2006 року спірна 19/50 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , зазнала змін в обсязі чи складових частин, та вказані доводи спростовуються відсутністю відповідних відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. 
Право власності відповідача ОСОБА_2 на 19/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2006 року не є припиненим, отже є чинним. 
Доводи відповідача не відповідають вимогам ст.ст. 76, 81 ЦПК України, та суперечать дійсним обставинам справи, не підтверджені жодним доказом та спростовуються доказами наданими позивачем.
Що стосується позовної давності, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст. 72 СК позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.
Як вбачається з матеріалів справи, 23 січня 2020 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Отже, 23 січня 2020 року розірвано шлюб між сторонами, а ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою 27 червня 2019 року, тобто посилання апелянта про пропущення позивачем позовної давності є безпідставними в силу ст. 72СК. 
Що стосується порушення районним судом процесуального права, колегія суддів приходить до наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2019 року представником відповідача було подано заяву до канцелярії суду про надання можливості для ознайомлення з матеріалами справи та перенесення судового засідання. Заява мотивована тим, що представник вступає до участі у якості представника по вказаній справі, тому існує необхідність в ознайомленні з матеріалами справи для оформлення правової позиції (а.с. 31).
Протокольною ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2019 року відмовлено в перенесенні судового засідання.
28 листопада 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 23 січня 2020 року (а.с. 38).
Як вбачається із заяви про ознайомлення з матеріалами справи від 27.11.2019 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Прядка В.М. ознайомився з матеріалами справи лише 12 грудня 2019 року.
Відповідно до довіреності від 14 листопада 2019 року ОСОБА_2 уповноважив Прядку В.М. , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 бути його представниками та вести всі його справи у судах всіх інстанцій (а.с. 32).
Отже, згідно вказаної довіреності представляти інтереси ОСОБА_2 в суді може не лише Прядка В.М. , а й інші уповноважені особи.
Відповідно до ч. 2,3 ст. 189 ЦПК підготовче провадження починається відкриттям провадженням у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.
В матеріалах справи відсутнє клопотання відповідача або позивача про продовження строку підготовчого провадження.
Крім того, ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2020 року було продовжено ОСОБА_2 строк подачі відзиву на позовну заяву.
Ухвала мотивована тим, що суд першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК прийшов до висновку, що можливо продовжити відповідачу строк для надання відзиву, приймаючи до уваги, що для забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи з приводу сімейного спору необхідне з`ясування правової позиції відповідача у спірних правовідносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Доводи особи, що подає апеляційну скаргу про обмеження судом права відповідача на зібрання та подачі доказів є безпідставними, оскільки суд першої інстанції сприяв у реалізації процесуальних прав обох сторін. 
Що стосується судових витрат стягнуті з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ч.ч. 1, 2  ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.1,2 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Згідно квитанції від 27 червня 2019 року позивачкою при подачі позовної заяви був сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн., вказані витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з задоволенням позову.
Позивачкою понесені судові витрати по оплаті правничої допомоги в сумі 5000 грн., що підтверджено квитанцією в матеріалах справи детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Стратілатовим К.Г. згідно з умовами договору на надання правничої допомоги від 25.06.2019 р. 
Крім того, попередній орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. позивачкою був зазначений у позовній заяві.
Згідно із п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що виконання адвокатом Стратілатовим К.Г. вказаних у детальному описі робіт за договором про надання правничої допомоги здійснювалось для забезпечення ефективного здійснення процесуальних прав позивачки та доводи щодо необґрунтованості даних робіт чи не співмірності їх вартості не підтверджені об`єктивним доказами, а тому клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не підлягає до задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. підлягають до стягнення з відповідача.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами того, що спірний будинок був придбаний ним за його особисті кошти, отже, спірна частина будинку є спільним майном подружжя, а тому в порядку поділу майна подружжя суд правомірно визнав право власності за позивачкою 19/100 частки даного будинку.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, про те, що спірне майно придбано за рахунок його участі, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судами встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна.
Доводи апеляційної скарги про те, що у позивач не мала змоги вкласти в купівлю будинку, так як не працювала, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зазначене спростовується положеннями ст. 60 СК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що кошти на придбання спірного будинку дала сестра відповідача, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя, а позивач не заявляв позовних вимог про визнання спірної квартири особистою власністю, у зв`язку з її придбанням на кошти, які дала сестра.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки В.М. на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2020 року, судові витрати слід залишити за відповідачем.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки Віталія Михайловича залишити без задоволення. 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених. 
 
Повний текст постанови складено 27 січня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук

Судді                                                                        В.О. Єльцов

                                                                       Л.В. Нерушак