ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2021 р.	Справа № 440/1271/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Апарату Верховної Ради України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, по справі № 440/1271/20
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Апарату Верховної Ради України                  
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі по тексту - Апарат ВРУ, відповідач), в якому просила суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України, щодо  ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки;
- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 142,5 дні невикористаної щорічної відпустки; 
- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що після звільнення з посади помічника-консультанта народного депутата України відповідачем протиправно не було здійснено виплати грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки (відповідно до розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 27.08.2019 № 1305-к становить 142,5 дні), що  на думку позивача, суперечить приписам ч.1 ст. 47, ст. 116, ч.1 ст. 83 КЗпП України, за якими зокрема, в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. Вважає, що твердження відповідача про те, що всі виплати помічникам-консультантам виплачуються у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів, є неправомірним та порушує трудові права позивача та гарантії, визначені чинним законодавством. Посилаючись на положення ст. 116 та ч.1 ст. 117 КЗпП України, та враховуючи, що Апарат ВР України не провів з нею повний розрахунок при звільненні, просить стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що за розрахунками позивача становить 84501,45 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 по справі № 440/1271/20 адміністративний позов ОСОБА_1   ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної ради України (вул. Грушевського, буд. 5, м. Київ 8, 01008, код ЄДРПОУ 20064120) задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.  
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України (01008, вул. Грушевського 5, місто Київ, код ЄДРПОУ 20064120) нарахувати та виплатити ОСОБА_1   ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані 142,5 днів щорічної відпустки.
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України (01008, вул. Грушевського 5, місто Київ, код ЄДРПОУ 20064120) нарахувати та виплатити ОСОБА_1   ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 по справі № 440/1271/20, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що умови проходження патронатної служби помічниками - консультантами народних депутатів України є специфічними, тобто безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно визначає їх кількість, посадові обов`язки, напрямки діяльності, особисто встановлює заробітну плату помічникам - консультантам, підписує табель обліку робочого часу своїх помічників - консультантів, розподіляє між ними фіксований фонд заробітної плати, премії та інше, а Апарат ВРУ лише здійснював документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та її роботодавцем - народним депутатом України восьмого скликання ОСОБА_2 . При цьому, здійснення фінансового обслуговування помічників - консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями (підпункт 1 пункту 10 розділу II Положення про Апарат ВРУ, яке затверджено розпорядженням Голови ВРУ від 25.08.2011 року № 769 (далі - Положення № 769)), а матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо помічникам - консультантам виплачуються в межах загального фонду народного депутата України, який встановлюється йому для оплати праці помічників - консультантів.
Крім того, відповідач зазначив, що у розпорядженні Першого заступника Керівника Апарату ВРУ № 1305-к від 27.08.2019 року, яким зокрема, звільнено позивача з посади помічника - консультанта народного депутата України ОСОБА_2 , вказано про проведення виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці помічників - консультантів народного депутата України. При звільненні позивачу було нараховано 64245,60 грн, тобто розрахунок з ОСОБА_1 був проведений у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників-консультантів, які працювали у штаті народного депутата України ОСОБА_2 . Через відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 , а також відсутність у Законі України від 23.11.2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» (далі - Закон № 2629-VIII) відповідних бюджетних призначень, Апарат ВРУ, який не є роботодавцем позивача, не мав законних підстав для виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку, а отже його вини у її невиплаті немає.
Крім того, апелянт звернув увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що позивачем не оскаржувалося розпорядження Першого заступника Керівника апарату ВРУ «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України» від 27.08.2019 в частині, що стосується проведення виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, що на думку апелянта, також дає підстави стверджувати про недоведеність позивачем протиправності дій та бездіяльності відповідача. 
Позивач, в надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, просила суд апеляційної інстанції залишити без задоволення апеляційну скаргу Апарату ВРУ, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.202 у справі №440/1271/20 - без змін. Зазначила, що твердження відповідача про те, що в силу ч.3 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (зі змінами внесеними 01.05.2016), прикріплюватись до кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВРУ можуть тільки помічники-консультанти, які працюють у місті  Києві, є некоректним, оскільки на час, коли у вказану статтю було внесено відповідні зміни, позивач вже була прикріплена до кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВРУ і це прикріплення скасоване не було. Крім того, посилаючись на частину першу розділу І та на пункт 23 частини 7 розділу ІІ Положення № 769, вказує, що саме на відповідача покладено обов`язок здійснювати оплату праці помічників-консультантів народних депутатів з урахуванням розподілу коштів, здійсненого депутатом відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України». Також позивач вказала на некоректність та незаконність посилання відповідача на на ч.4 ст. 4.1, якою Положення № 769 було доповнено постановою Верховної Ради України «Про внесення змін до Положення про помічника-консультанта народного депутата України та Постанови Верховної Ради України «Про фінансове забезпечення діяльності народних депутатів України» від 03.12.2020, з огляду на дату оскаржуваного рішення - 12.05.2020.
Також позивач зауважила, що 26.10.2020 за виконавчим листом, виданим Полтавським окружним адміністративним судом на виконання рішення від 12.05.2020 по справі №440/1271/20 від Апарату ВРУ їй надійшли кошти - компенсація за невикористану відпустку, що, як вказує позивач, свідчить про визнання відповідачем оскаржуваного рішення Полтавського окружного адміністративного суду.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Від представника відповідача та від позивача надійшли клопотання, в яких вони просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на наведену норму, беручи до уваги, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, враховуючи можливість розгляду справи за наявними у ній матеріалами без надання пояснень сторонами, з метою дотримання строку розгляду справи, встановленого ст.309 КАС України, колегія суддів вважає за можливе розглянути адміністративну справу без участі представників сторін.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 7498 від 04 грудня 2014 року "Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України" ОСОБА_1 з 28 листопада 2014 року зарахована на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України "Про державну службу", із збереженням раніше присвоєного сьомого рангу державного службовця порядком переведення, увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_2 /а.с. 40/.
Своїм поданням від 16 травня 2016 року № 61/03, адресованим першому заступнику Керівника Апарату ВРУ, народний депутат України ОСОБА_2 просив перевести ОСОБА_1 з 28 травня 2016 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України без поширення дії Закону України "Про державну службу" /а.с. 45/.
Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1687-к від 11 травня 2016 року ОСОБА_1 переведена з 04 травня 2016 року за її згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України "Про державну службу" /а.с. 47/.
Розпорядженням від 27 серпня 2019 року № 1305-К позивача звільнено з займаної посади 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України) та проведено виплату компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.
У вказаному розпорядженні від 27 серпня 2019 року № 1305-К зазначено, що позивачем не використано 142,5 календарних днів щорічної основної відпустки.    
Вважаючи, що відповідач в день звільнення протиправно не виплатив всю належну позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх правомірності та обґрунтованості, оскільки позивач перебувала у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народним депутатом України ОСОБА_2 , а тому в силу положень  Закону України "Про статус народного депутата України" та відповідно до розпорядження про звільнення ОСОБА_1 обов`язок виплати компенсації за невикористані позивачем 142,5 календарних днів основної щорічної відпустки, які позивач мала станом на день звільнення, покладено саме на відповідача по справі. При цьому суд першої інстанції зазначив, що чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.
Задовольняючи позовну вимогу стосовно нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації за невикористану відпустку в день її звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, непроведення повного розрахунку під час звільнення, чим порушено майнові права та інтереси позивача на отримання коштів, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 №2790-XII (далі Закон №2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі Положення №379/95-ВР).
Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Згідно з частиною третьої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Виходячи зі змісту частини 7 статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення) помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Відповідно до частини 2 Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.
Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.
Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.
Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.
У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Слід також врахувати, що згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769 Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.
Підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження як кадрового так і фінансового забезпечення прикріплених помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі. Тобто, саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (не виплату) їх місячного фонду заробітної плати, яка не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату.
Отже, враховуючи вищевикладене, хибними є твердження відповідача про те, що оскільки роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, у відповідача відсутній обов`язок виплатити позивачу різного роду виплати при звільненні, що свідчить також про безпідставність доводів про те, що Апарат Верховної Ради України не є належним відповідачем у даній справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 757/9144/16, яка враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до частини 5  статті 242 КАС України.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, колегія суддів зазначає наступне.
За правилами частини 1 та 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.
За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».
Щодо застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України та Закону України «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР), колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII) (далі - Закон № 3723-XII) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону № 504/96-ВР.
Згідно із ч. 3 ст. 2 Закону № 504/96-ВР, право на відпустки забезпечується:
- гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; 
- забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Відповідно до частини першої, четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Наведені положення частини першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 КЗпП.
Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
Отже, як слідує з системного аналізу наведених норм та як вірно зазначив суд першої інстанції, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.
Так, як зазначалося вище, Розпорядженням від 27 серпня 2019 року № 1305-К позивача звільнено з займаної посади 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України) та проведено виплату компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.
У вказаному розпорядженні від 27 серпня 2019 року № 1305-К зазначено, що позивачем не використано 142,5 календарних днів щорічної основної відпустки.
За таких обставин, невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації відповідачем, на фінансовому забезпеченні якого і перебував позивач.
Однак, як вбачається зі змісту листа Апарату Верховної Ради України 15/14-2020/19305 від 27.03.2020 року (а.с. 49-50) така компенсація не була виплачена позивачу у зв`язку із відсутністю на момент звільнення (29 серпня 2019 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 . 
Водночас, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про відсутність бюджетних призначень на виплату спірної компенсації, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже, обмежене фінансування державних органів жодним чином не впливає на наявність чи відсутність в особи права на отримання гарантованої законом виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні, у тому числі з посади помічника-консультанта народного депутата України.
Виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та КЗпП та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.
З огляду на наведене, посилання відповідача на відсутність у Законі України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України є безпідставним.
Також, слід зазначити, що чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані позивачем 142,5 дні щорічної основної відпустки, а тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію невикористаної щорічної основної відпустки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.
За частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, у день звільнення позивача 29.08.2019, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки. 
У зв`язку з чим, у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019 р. (справа №825/598/17).
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).
Крім того, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, колегія суддів зазначає, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на час звернення позивача до суду з цим позовом та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 12.05.2020 року, остаточного розрахунку із позивачем ще не було проведено, тобто відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані нею 142,5 дні щорічної основної відпустки. Не надано доказів проведення такого розрахунку станом на час винесення рішення судом першої інстанції і до суду апеляційної інстанції.
Рішенням суду першої інстанції від 12.05.2020 зобов`язано Апарат ВРУ нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 142,5 днів щорічної відпустки. При цьому, грошового розміру такої компенсації судом першої інстанції не визначено.
В той же час, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11, для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що визначаючись щодо розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказані висновки застосовані Верховним Судом і у адміністративній справі №816/1640/17 (постанова від 20 травня 2020 року).
Отже, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має зокрема встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.
Водночас, колегія суддів зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на виплату відповідачем 26.10.2020 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 по даній справі компенсації у розмірі 29 735,78 грн, з сумою якої ОСОБА_1 не погоджується, за відсутності належних документів щодо такої виплати, які повинен надати відповідач, не дає можливості беззаперечено стверджувати про проведення відповідачем із позивачем остаточного фактичного розрахунку всіх належних останньому виплат. Тобто, у суду апеляційної інстанції відсутня можливість встановити період затримки (прострочення) належної позивачу виплати, що є однією з умов проведення розрахунку суми компенсації втрати чатини доходів.
Таким чином, колегія суддів, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з Апарату ВРУ на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст.317 КАС України неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Враховуючи викладене вище, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 по справі № 440/1271/20 підлягає скасуванню  в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку з прийняттям в цій частині постанови про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ
          Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України задовольнити частково.
          Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року по справі № 440/1271/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Апарату Верховної Ради України (01008, вул. Грушевського 5, місто Київ, код ЄДРПОУ 20064120) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку.
          Прийняти в цій частині постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Апарату Верховної Ради України (01008, вул. Грушевського 5, місто Київ, код ЄДРПОУ 20064120) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку.
          В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року по справі №440/1271/20 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
 Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій   	
Повний текст постанови складено  25.01.2021 року