Номер провадження: 22-ц/813/1664/21 
Номер справи місцевого суду: 522/24206/15-ц
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
           головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,
                    при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу адвоката Смирнова Віктора Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 25 березня 2020 року за скаргою  адвоката Смирнова Віктора Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Суворовського  відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевої Вікторії Юріївни, заінтересована особа, стягувач Акціонерне товариство «Ідея Банк», -
  
в с т а н о в и в:
 
08 серпня 2019 року адвокат Смирнов Віктор Вікторович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби в м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевої Вікторії Юріївни, заінтересована особа, стягувач Акціонерне товариство «Ідея Банк», у якій просив:
1) постанови державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевої Вікторії Юріївни від 31.07.2019р. про відкриття виконавчого провадження №59680958 з виконання виконавчого листа №522/24206/15ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 10.06.2019р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь   ПАТ «Ідея Банк» боргу в розмірі 307 762,39 гривень, а також про арешт всього належного йому майна, визнати неправомірними та скасувати;
2) зобов`язати державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчеву Вікторію Юріївну повернути стягувачу АТ «Ідея Банк» без прийняття до виконання оригінал виконавчого листа №522/24206/15ц, виданий Приморським районним судом м. Одеси 10.06.2019р. додаток до заяви АТ «Ідея Банк» від 07.07.2019р. про прийняття до примусового виконання виконавчого листа №522/24206/15ц, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованості в сумі 307 762,39 грн., обґрунтовуючи скаргу тим, що: 
рішення державного виконавця відкрити виконавче провадження зі стягнення з нього на користь АТ «Ідея банк» боргу в розмірі 307 762,39 гривень та відповідно  накласти арешт на усе його майно, є неправомірними. Так, 04 серпня 2019 року ОСОБА_1 по пошті отримав постанови державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевої В.Ю. від 31.07.2019р. про відкриття виконавчого провадження №59680958 з виконання виконавчого листа №522/24206/15 ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 10.06.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ (наразі АТ) «Ідея Банк» боргу в розмірі 307 762,39 гривень та про арешт всього його майна. Однак припису про стягнення з нього на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованості в сумі 307762,39 гривень зазначений виконавчий документ в собі не містить, ніяких боргів перед АТ «Ідея Банк» взагалі він ніколи не мав та не має. Натомість у виконавчому листі №522/24206/15-ц, який виданий 10.06.2019р. Приморським районним судом м. Одеси зазначено: «в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором №910.17115 від 07.08.2012р. в сумі 307 762,39 грн. станом на 17.11.2015р., з яких: основний борг –  47 991,75 грн., прострочений борг – 142 300,45 грн., прострочені проценти – 116 471,49 грн., строкові проценти 998,7 грн., звернути стягнення на предмет застави на користь ПАТ «Ідея Банк» на автомобіль, що належить ОСОБА_1 , марки TOYOTA RAV 4, 2007 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , шляхом продажу його ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі-покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб`єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах МВС України та усіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі /їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які пов`язані з продажем автомобіля).
Заяву про примусове виконання того, що насправді зазначено у виконавчому листі №522/24206/15, виданому Приморським районним судом м. Одеси 10 червня 2019 року, стягувач разом із виконавчим листом не надав, за своїм змістом, наведена у вказаному виконавчому листі частина судового рішення, застосування до нього встановлених законів заходів примусового виконання органами державної виконавчої служби чи приватним виконавцем, взагалі не передбачає.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2019 року відкрито провадження у справі.
06 листопада 2019 року до суду надійшли заперечення Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби в м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області на скаргу адвоката Смирнова В.В. в інтересах ОСОБА_1 на дії державного виконавця, посилаючись на те, що у даному випадку при примусовому виконанні судового рішення державний виконавець здійснював виконавчі дії в межах свої повноважень та у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 20-22).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2019 року витребувано з Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби в м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області копію матеріалів виконавчого провадження (ВП №59680958) з примусового виконання виконавчого листа №522/24206/15-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 10 червня 2019 року.
Відділом ДВС на адресу суду направлені матеріали виконавчого провадження ВП №59680958 (а.с. 23-28).
У судове засідання учасники справи не з`явились.
23 березня 2020 року адвокат Смирнов В.В. в інтересах ОСОБА_1  звернувся до суду із клопотанням, в якому зазначив про здійснення розгляду справи за їх відсутністю.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2020 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби в м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевої В.Ю., заінтересована особа, АТ «Ідея Банк» щодо винесення постанов від 31 липня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №59680958 та накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_1 , зобов`язання повернути стягувачу АТ «Ідея Банк» без прийняття до виконання оригінал виконавчого листа №522/24206/15ц, який видано Приморським районним судом м. Одеси 10 червня 2019 року, залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі адвокат Смирнов В.В. в інтересах боржника ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати й постановити нове судове рішення,   яким скаргу задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
   Відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м.Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, сторони сповіщені належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи не надходило.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5, 7 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Рішення суду (повне чи скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Суддя-учасник колегії Дрішлюк А.І. перебував у відпустці з 09 по 12 березня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом, а тому повне судове рішення виготовлене 15 березня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, поясненнях стягувача, АТ «Ідея Банк», на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із пунктом 9 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Статтями 447, 448 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.    Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.
Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частин 5 та 7 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.
У частині 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено,   що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
  Судом першої інстанції встановлено, що 30 липня 2019 року до Другого Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області надійшла заява АТ «Ідея Банк» про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №522/24206/15-ц про стягнення на користь банку з боржника ОСОБА_1 (ІПН № НОМЕР_3 ) заборгованості сумі 307 762, 39 гривень (а.с. 6).
10 червня 2019 року Приморським районним судом м. Одеси на постанову Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року виданий виконавчий лист №522/24206/15ц (а.с. 28).
Постановою держаного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевою В.Ю. від 31.07.2019р. відкрито виконавче провадження (ВП№59680958) з виконання виконавчого листа №522/24206/15ц, виданого 10.06.2019р. Приморським районним судом м. Одеси про стягнення боргу з  ОСОБА_1 на корить ПАТ «Ідея Банк» в розмірі 307 762,39 гривень (а.с. 10).
Одночасно, постановою державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевою В.Ю. від 31.07.2019р. накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 11, 23).
31 липня 2019 року ОСОБА_1 було направлено виклик державного виконавця №27506 (а.с. 24-25).
Як вбачається із відомостей ЄДРСР, постановою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» задоволено частково.
Зазначено, що у грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1  про звернення стягнення на предмет застави.
Постановою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2017 року №522/24206/15ц скасовано. Позовні вимоги  ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед  ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором №910.17115 від 07.08.2012р. в сумі 307 762,39 грн. станом на 17.11.2015р., з яких: основний борг – 47 991,75 грн., прострочений  борг – 142 300,45 грн., прострочені проценти – 116 471,49 грн., строкові проценти 998,7 грн., звернуто стягнення на предмет застави на користь ПАТ «Ідея Банк» на автомобіль, що належить ОСОБА_1 , марки TOYOTA RAV 4, 2007 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , шляхом продажу його ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі-покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб`єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах МВС України та усіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі /їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які пов`язані з продажем автомобіля). Вилучити у ОСОБА_1 транспортний засіб, який є предметом застави: TOYOTA RAV 4, 2007 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 та передати його ПАТ «Ідея Банк». Зазначено, що постанова набирає законної сили з дня  її прийняття.
Отже, на виконання зазначеної постанови Одеського апеляційного суду від  02 квітня 2019 року, 10 червня 2019 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий документ №522/24206/15ц, а також винесено держаним виконавцем Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевою В.Ю. постанову  від 31.07.2019р. та відкрито виконавче провадження (ВП №59680958).
Залишаючи скаргу на дії державного виконавця без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що в частині скасування постанови державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевої В.Ю. від 31.07.2019р. про відкриття виконавчого провадження №59680958 з виконання виконавчого листа №522/24206/15ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 10 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» боргу в розмірі 307 762,39 грн., необхідно відмовити. Доводи заявника щодо відсутності особистих боргів перед стягувачем, оскільки державним виконавцем відкрито виконавче провадження відповідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» до уваги не прийнято. 
Отже, Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області  31.07.2019р. винесено постанову  про відкриття виконавчого провадження №59680958 за заявою стягувача   АТ «Ідея Банк» до боржника ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зобов`язання державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби   м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області повернути стягувачу АТ «Ідея Банк» без прийняття до виконання оригінал виконавчого листа №522/24206/15ц, який видано Приморським районним судом м. Одеси 10 червня 2019 року.
Щодо вимог про скасування постанови державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби в м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевої В.Ю. від 31 липня 2019 року про арешт майна боржника, то ці вимоги також не підлягають задоволенню.
Утім, державним виконавцем Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби в м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевою В.Ю. винесено постанову щодо накладення арешту на майно, що належить Боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення та з урахуванням виконавчого збору та інш. в розмірі 338 845,63 гривень у виконавчому провадженні №59680958 з метою повного і своєчасного виконання виконавчого документу.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.
У пунктах  1 та 3 постанови  Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця и іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. 
При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).
У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону про виконавче провадження, під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини третьої  статті 11 Закону про виконавче провадження тощо». 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1,4,5 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи  не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У частині 2 статті 451 ЦПК України визначено, що, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року «Суд нагадує, що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи  (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження  саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними.   Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини вказує, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, – а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, – і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати. Ратифікуючи Конвенцію. Отже для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого  будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, №1835/91, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Дійсно, згідно із частиною першою статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус  та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень ї рішень інших органів». 
Відповідно до цього Закону підлягають виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини 1 статті 3 вказаного Закону).
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб – за наявності); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання. 
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб – платників податків), місце роботи боржника – фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти. 
У разі пред`явлення до примусового виконання рішення міжнародного юрисдикційного органу у випадках, передбачених міжнародним договором України, такий виконавчий документ повинен відповідати вимогам, встановленим міжнародним договором України.  
У разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним. 
Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.
Частинами 1 та 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Встановлено, що у виконавчому листі №522/24206/15-ц, який виданий Приморським районним судом м. Одеси 10 червня 2019 року зазначено: «в  рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» за кредитним договором №910.17115 від 07 серпня 2012 року в сумі 307 762,39 грн. станом на 17 листопада 2015 року, з яких: основний борг – 47 991,75 грн., прострочений борг – 142 300,45 грн., прострочені проценти – 116 471,49 грн., строкові проценти 998,7 грн., звернути стягнення на предмет застави на користь  ПАТ «Ідея Банк» на автомобіль, що належить ОСОБА_1 , марки TOYOTA RAV 4, 2007 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , шляхом продажу його ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі-покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб`єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах МВС України та усіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі /їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які пов`язані з продажем автомобіля).
Проте, державним виконавцем Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевою В.Ю. у постанові від 31.07.2019р. про відкриття виконавчого провадження №59680958 з виконання виконавчого листа №522/24206/15ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 10 червня 2019 року 
зазначено не резолютивну частину рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень, яка міститься у виконавчому листі №522/24206/15, виданого Приморським районним судом м. Одеси 10 червня 2019 року, викладено інший зміст: «про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» боргу в розмірі 307 762,39 гривень», що свідчить про те, що вказані виконавчі дії державного виконавця здійснені у незаконній спосіб.
За таких підстав, колегія суддів вважає, що доводи скарги адвоката Смиронова В.В. в інтересах боржника ОСОБА_1 в частині оскарження постанов державного виконавця від 31 липня 2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №59680958 та накладення арешту на усе майно заявника є законними та обґрунтованими.
Отже, в порушення положень статей 12, 81 ЦПК України суд першої інстанції усунувся від встановлення обставин, пов`язаних з розглядом скарги в частині оскарження постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на усе майно боржника, та не перевірив належним чином доводи представника заявника, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи.
Проте, колегія суддів не погоджується з вимогами скарги в частині зобов`язання державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевої Вікторії Юріївни повернути стягувачу АТ «Ідея Банк» без прийняття до виконання оригінал виконавчого листа №522/24206/15ц, що виданий Приморським районним судом м. Одеси 10 червня 2019 року, оскільки у даному випадку законних підстав для повернення стягувачу АТ «Ідея Банк» без прийняття до виконання оригінал виконавчого листа №522/24206/15ц, немає.
Аналізуючи зазначені норми процесуального права, положення Конституції України, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про залишення скарги без задоволення в повному обсязі, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції в частині оскарження постанов державного виконавця від 31 липня 2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №59680958 та накладення арешту на усе майно заявника та постановлення в цій частині нового судового рішення про задоволення скарги на дії державного виконавця. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Смірнова Віктора Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2020 року скасувати в частині відмови у визнанні неправомірними та скасування постанов державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 31 липня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №59680958 та накладення арешту на все майно ОСОБА_1 й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на дії державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби в м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевої Вікторії Юріївни (65102, м. Одеса, вул. Перша Сортувальна, 36-г), заінтересована особа акціонерне товариство «Ідея Банк» (Стягувач, код ЄДРПОУ 19390819; 79008, м. Львів, вул. Валова, 11) щодо винесення постанов від 31 липня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №59680958 та накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Постанови державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дойчевої Вікторії Юріївни від 31 липня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №59680958 з виконання виконавчого листа №522/24206/15ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 10 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» боргу в розмірі 307 762,39 гривень, та про арешт всього його майна, визнати неправомірними та скасувати.
В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 15 березня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік