Ухвала
 
21 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 318/89/18
провадження № 61-853ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
 
Позов мотивовано тим, що 10 листопада 1990 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, засвідченим державним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 1882, придбав у ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 . У подальшому ОСОБА_1 на підставі рішення суду від 27 жовтня 1997 року визнано недієздатним починаючи з лютого 1990 року.
 
Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 22 грудня 1998 року договір купівлі-продажу спірного будинку від 10 листопада 1990 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнано недійсним.
 
Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2002 року зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та проживаючих з ними дітей передати житловий будинок з надвірними будівлями вартістю 25 805,70 грн ОСОБА_6 , а ОСОБА_6 на момент передачі йому будинку, виплатити одноразово подружжю ОСОБА_7 25 805,70 грн або суму за вказане майно станом на момент виконання даного рішення.
 
Ні ОСОБА_6 , який діяв в інтересах недієздатного ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 чи ОСОБА_3 виконавчого листа особисто не отримували, оскільки чинне на той час законодавство передбачало передачу виконавчого листа на виконання судом. 08 листопада 2002 року на виконання рішення суду від Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області без заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження надійшов виконавчий лист.
 
Оскільки у ОСОБА_6 не було грошових коштів, необхідних для виплати коштів за рішенням суду, на підставі його заяви 08 листопада 2002 року виконавчий лист було повернуто без виконання. 08 листопада 2002 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кам`янсько-Дніпровського міського управління юстиції (далі - ВДВС Кам`янсько-Дніпровського МУЮ) винесена постанова про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» і виконавчий лист та постанова про повернення виконавчого документа без виконання направлена ОСОБА_6 
 
09 червня 2004 року рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області поновлено дієздатність ОСОБА_1 .
 
Майже відразу ОСОБА_1 звертався до прокуратури із заявою про незаконність постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа за заявою стягувача-опікуна. Після численних скарг та звернень до суду ОСОБА_1 , виконавче провадження з примусового виконання рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2002 року у справі № 2-400 було 20 жовтня 2008 року відновлено ВДВС Кам`янсько-Дніпровського МУЮ.
 
У той же день виконавче провадження зупинене державним виконавцем за необхідністю заміни сторони виконавчого провадження з ОСОБА_6 на ОСОБА_1 
 
Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 29 грудня 2008 року у справі № 6-53/2008 подання ВДВС Кам`янсько-Дніпровського РУЮ задоволене та замінено стягувача у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2002 року № 2-400/02 із ОСОБА_6 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2002 року передбачало зобов`язання виконання дій зі сторони подружжя ОСОБА_7 , та виконання дій зі сторони ОСОБА_1 , оскільки в рішенні суду зазначено «зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та проживаючих з ними дітей передати житловий будинок з надвірними будівлями вартістю 25 805,70 грн ОСОБА_6 , а ОСОБА_6 на момент передачі йому будинку, виплатити одноразово подружжю ОСОБА_7 25 805,70 грн за назване майно або суму за вказане майно станом на момент виконання даного рішення».
 
ОСОБА_1 про факт одночасного виконання рішення та наявність у нього обов`язку повернути грошові кошти подружжю ОСОБА_7 неодноразово попереджався державним виконавцем, однак, всі попередження були проігноровані ОСОБА_1 . Тому 27 травня 2009 року начальником відділу ВДВС Кам`янсько-Дніпровського РУЮ Микало Н. М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. У зазначеній постанові роз`яснено ОСОБА_1 про те, що він має право звернутися повторно до ВДВС у строк до 27 травня 2012 року. Про вказані дії ВДВС Кам`янсько-Дніпровського РУЮ лише повідомило ОСОБА_4 та ОСОБА_3 супровідним листом, а сам виконавчий лист знову повернуто вже ОСОБА_1 
 
09 листопада 2015 року ОСОБА_4 отримав виконавчий лист та вирішив пред`явити виконавчий лист до виконання. Однак, встановлений пунктом 1 частини першої статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» трирічний строк на його пред`явлення на той час вже минув. Державний виконавець ВДВС Кам`янсько-Дніпровського РУЮ відмовив Лойко А. В. у прийнятті виконавчого документу до виконання і запропонував звернутися до суду.
 
17 березня 2016 року Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області винесено ухвалу, якою заяву задоволено та вирішено поновити ОСОБА_4 пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-400/2002, виданого 09 листопада 2015 року на виконання рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду від 04 жовтня 2002 року про зобов`язання ОСОБА_6 у момент передачі будинку сплатити одноразово подружжю ОСОБА_7 25 807,70 грн або ж суму за вказане майно станом на момент виконання рішення.
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року ухвала Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року скасована.
 
Таким чином, рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2002 року у справі № 2-400-02 не виконано, ОСОБА_1 отримані від подружжя ОСОБА_7 гроші добровільно не повернув.
 
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про вселення і виселення. Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року, у справі № 318/140/15-ц позов задоволено та вирішено виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 . 
 
Позивачі вказували, що вселення відповідача у спірний будинок повністю скасувало можливість виконання рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2002 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 виплатити їм грошові кошти в розмірі 25 805,70 грн або суму за вказане майно станом на момент виконання вказаного рішення.
 
Зазначають, що вселення ОСОБА_1 у будинок без сплати останнім на їх користь грошових коштів позбавило їх можливості придбати інше житло. Вказували, що вони з 1990 року і по теперішній час проживають у спірному будинку. Весь цей час вони доглядали за будинком та утримували його належному стані. Згідно зі звітом про незалежну оцінку від 03 жовтня 2017 року вказаний житловий будинок коштує 271 300,00 грн, а тому зазначену суму відповідач має сплатити на їхню користь, у зв`язку з наявним рішенням суду про їх виселення та вселення ОСОБА_1 до спірного будинку.
 
Із урахуванням наведених обставин, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просили суд стягнути із ОСОБА_1 на їх користь грошову компенсацію вартості житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 271 300,00 грн та судові витрати.

Справа розглядалася судами не одноразово.
 
Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 липня 2018 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 271 300,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спір про стягнення з відповідача на користь позивачів суми вартості домоволодіння АДРЕСА_1 , судом раніше не розглядався. Мова йшла лише про зобов`язання ОСОБА_1 передати подружжю ОСОБА_7 певну суму, тому суд не приймає до уваги заперечення ОСОБА_1 . Вартість спірного домоволодіння становить 271 300,00 грн, що підтверджується матеріалами висновку суб`єкту оціночної діяльності - Товариства з обмеженою відповідальністю «Аналітичний центр Дробнова» від 03 жовтня 2017 року. 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення.Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 липня 2018 року залишено без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачі не отримали від відповідача грошових коштів, сплачених ними на виконання договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеним між ними та відповідачем 10 листопада 1990 року, у розмірі 25 805,70 грн., який у подальшому судовим рішенням визнаний недійсним, а тому мають право на стягнення безпідставно набутих грошових коштів, сплачених за договором та витрат, понесених у зв`язку поліпшенням цього майна. Оскільки рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2002 року про зобов`язання ОСОБА_9 виплатити кошти на користь подружжя ОСОБА_7 не виконане, при цьому вимоги ОСОБА_9 про вселення у спірний будинок та виселення із нього позивачів задоволено рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року, суд першої інстанції правомірно стягнув із ОСОБА_9 на користь позивачів безпідставно набуті за договором купівлі-продажу кошти.
 
12 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у сумі 271 300,00 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (567 500,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 липня 2018 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року не підлягають касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими з урахуванням того, що практика розгляду судами таких спорів є усталеною, заявником не наведено прикладів протилежної судової практики.
 
Касаційна скарга не містить належного обґрунтування для перегляду у касаційному порядку судових рішень у справі, із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яке б свідчило про те, що у цій справі порушене питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики. 
 
Щодо доводів заявника про те, що справа має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів про те, що справа має для нього виняткове значення.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштіввідмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик