ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2472/21 Справа № 175/4876/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

       У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що 23 вересня 1989 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У період шлюбу сторони набули у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Правовстановлюючі документи були оформлені на відповідача ОСОБА_1 з моменту придбання житла сторони почали проживати у цьому будинку. До переїзду у приватний будинок сторони разом з дітьми проживали у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 і була отримана відповідачем у результаті обміну належній ОСОБА_2 , його батькам і його сестрі трикімнатної квартири. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року шлюб між сторонами був розірваний. ОСОБА_2 зазначає, що з моменту, коли ОСОБА_1 вирішила розірвати з ним шлюб, вона почала чинити йому перешкоди у користуванні будинком, вчиняла сварки та скандали, а коли ОСОБА_2 був на роботі (працює змінами у денний на нічній час), ОСОБА_1 зібрала деякі його речі та виставила їх за межі житлового будинку та прибудинкової території, за паркан, і не допустила його до будинку після того, як він повернувся додому з роботи. Зазначає, що колишня дружина ОСОБА_1 не визнає його право власності та користування на спірний будинок і створює перешкоди у користуванні домоволодінням. Відповідач змінила замки та не дає йому ключі від будинку. Основна маса його речей залишилися у будинку в м. Підгородне, в якому він зареєстрований. На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення у будинок.
       У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
       В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 1989 року. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року шлюб між сторонами був розірваний. ОСОБА_1 зазначає, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 перестав бути членом її сім`ї. Будинок АДРЕСА_1 належить їй на підставі договору дарування житлового будинку від 18 червня 2004 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1825. ОСОБА_8 набула права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . В будинку зареєстровані сторони та їх спільні діти. ОСОБА_1 зазначає, що З 06 грудня 2019 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_9 та зазначає, що колишній чоловік ОСОБА_2 втратив право користування домоволодінням, оскільки з червня 2019 року не проживає в будинку. Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 у спірному будинку носить формальний характер та порушує її права як власника будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач не приймає участі в утриманні будинку, ремонті, оплаті комунальних послуг, чим завдає їй матеріальні збитки. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Усунуто перешкоди ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 у користуванні будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до вищевказаного будинку. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Судові витрати за зустрічним позовом віднесено за рахунок позивача.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить рішення суду від 29 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічні позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2  просить рішення суду від 29 жовтня 2020 року залишити без змін, апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Статтею 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
       Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
       Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
       Відповідно ч. 1 і ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих правовідносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
       Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України.
       Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       З матеріалів справи вбачається з 23 вересня 1989 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.6). 
       Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10, 11, 12).
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року, яке набрало законної сили, у справі №175/2492/19 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу шлюб між сторонами було розірвано (а.с.9).
       З 06 грудня 2019 року ОСОБА_8 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 (а.с.60). 
        ОСОБА_8 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку укладеного 18 червня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1825 (а.с.64).
        У вказаному будинку зареєстровані сторони та їх спільні діти (а.с.15, 51-53). 
       Звернувшись до суду з позовом ОСОБА_2  посилався на те, що з моменту, коли ОСОБА_1 вирішила розірвати шлюб з ним, вона почала чинити йому перешкоди у користуванні будинком, вчиняла сварки та скандали, а коли він був на роботі (працює змінами у денний на нічній час), ОСОБА_1 зібрала деякі його речі та виставила їх за межі житлового будинку та прибудинкової території, за паркан, і не допустила його до будинку після того, як останній повернувся додому з роботи.
        ОСОБА_1 зазначала, що вона не визнає право користування ОСОБА_2 спірним будинком АДРЕСА_1 , зазначила, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 перестав бути членом її сім`ї та втратив право користування спірним будинком, оскільки з червня 2019 року не проживає в будинку, а реєстрація його місця проживання в будинку носить формальний характер та порушує її права як власника.
       Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Слід зазначити, домовленість між сторонами з приводу порядку володіння та користування спірним житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами не досягнута. 
       Між сторонами виникла конфліктна ситуація з приводу користування спільним нерухомим майном, яку сторони не можуть вирішити мирним шляхом.
       Судом встановлено, ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрований, але не проживає з причини вчинення перешкод у користуванні будинком з боку ОСОБА_1 
        ОСОБА_1 неспростовні доводи ОСОБА_2 щодо наявності створених нею перешкод для доступу до спірного будинку.
       Стосовно посилань ОСОБА_1 , як на докази, на надані нею акти про не проживання ОСОБА_2 у будинку від 12 травня 2020 року, слід зазначити, що у вказаних актах взагалі не зазначена причина не проживання ОСОБА_2 у будинку, а також акти не завірені належним чином відповідним органом, чи квартальним (а.с.63-65).
       Таким чином, доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 у будинку без поважних причин матеріали справи не містять.
       Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , пославшись на їх доведеність та обґрунтованість, та вірно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 за недоведеністю.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_2 та наявності підстав визнання його таким, що втратив право користування будинком суду не надано.
Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді