ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/107/20  Номер провадження 22-ц/814/764/21	Головуючий у 1-й інстанції Гришко О. Я.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Хіль Л.М.,
суддів: Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.,
секретар: Ряднина І.В.
за участю: представника позивача – адвоката Лисенка А.Ф.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 18 січня 2021 року ухваленого під головуванням судді Гришко О.Я. (повний текст рішення складено 28.01.2021 року) по справі за позовом ОСОБА_1 до Селянсько-фермерського господарства "Світанок" про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсною додаткову угоду б/н від 27.12.2018 року до договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 5323686400:00:020:0101, виданого 17.03.2014 року укладеного між Селянсько - фермерським господарством «Світанок» та нею.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5323686400:00:020:0101, площею 3,68 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Староіржавецької сільської ради, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії Р3 №642133 від 02.09.2003 року.
Зазначала, що 17.03.2014 року між нею та відповідачем Селянсько-фермерським господарством «Світанок», було укладено договір оренди належної їй земельної ділянки терміном на 5 років. Державна реєстрація цього договору оренди була проведена 27.06.2014 року.
21 березня 2019 року вона звернувся до СФГ «Світанок» з проханням надалі належну їй земельну ділянку більше не обробляти та після закінчення строку дії договору оренди земельну ділянку повернути їй як власнику, оскільки в подальшому вона має бажання обробляти її самостійно.        
Вказувала, що через деякий час на її адресу від відповідача надійшов лист за №27 від 11.03.2019 року та додаткова угода до договору оренди земельної ділянки №б/н від 17.03.2014 року для підпису.
11.04.2019 року вона знову звернулася до відповідача з листом в якому зазначила про небажання поновлювати договір оренди землі від 17.03.2014 року, і після закінчення дії цього договору вона має намір самостійно обробляти належну їй земельну ділянку.
Зазначала, що в подальшому від державного реєстратора їй стало відомо про існування додаткової угоди до договору оренди належної їй земельної ділянки б/н від 27.12.2018 року, орендарем у якій зазначено СФГ «Світанок».
Посилаючись на вказані обставини та оскільки додаткову угоду б/н від 27.12.2018 року вона не підписувала, просила суд визнати вказану додаткову угоду недійсною.
Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 18 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Селянсько-фермерського господарства «Світанок» про визнання недійсною додаткової угоди від 27.12.2018 року до договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 5323686400:00:020:0101, від 17.03.2014 року, сторонами в якій зазначені: ОСОБА_1 , Селянсько-фермерське господарство «Світанок».
Не погоджуючись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що додаткова угода б/н 27.12.2018 року про продовження оренди належної їй замельної ділянки зареєстрована в державному реєстрі, тобто відповідач проти її волі підписав вказану додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки та збільшив термін її дії до 31.12.2029 року.
Зазначає, що не бажає продовжувати співпрацю з СФГ «Світанок», що підтверджуться листом про припинення співпраці та повернення земельної ділянки їй, як власнику.
Також вказує, що СФГ «Світанок» 11.03.2019 року направив їй листа з проханням підписати додаткову угоду в трьох примірниках до договору оренди земелі б/н від 17.03.2014 року з підписом директора, в той час як реєстрація додаткової угоди вже відбулася ( дадакова угода б/н від 27.12.2018 року).
Ввважає, що вищезнаначені обставини підтверджують факт, що ніякої угоди вона не підписувала.
Апеляційний суд перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Місцевим судом вірно встановлено, що  ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 3,68 гектара, яка розташована на території Староіржавецької сільської ради, на   підставі   Державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 №642133, виданого Староіржавецькою сільською радою 02 вересня 2003 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 206 (а.с. 5).
Із договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та Селянсько-фермерським господарством «Світанок», який зареєстрований Реєстраційною службою Оржицького районного управління юстиції Полтавської області 30.06.2014 року за номером 14108420, встановлено, що позивач надав відповідачу в строкове платне користування терміном на 5 років зазначену вище земельну ділянку. За користування вказаною земельною ділянкою встановлена орендна плата в розмірі 5,0 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яку орендар має сплачувати кожного року протягом поточного року. Орендар, за погодженням з орендодавцем може перенести термін виплати орендної плати (а.с. 6-10).
11.03.2019 року Селянсько-фермерським господарством «Світанок» на адресу позивача було направлено лист за вих. №27 від 11.03.2019 року в якому останній було запропоновано підписати додаткову угоду, що надсилалася разом з цим листом (а.с. 12-13).
У відповідь на вищевказаний лист ОСОБА_1 повідомила СФГ «Світанок» про те, що вона не бажає поновлювати договір оренди землі від 17.03.2014 року та після закінчення дії цього договору вона має намір самостійно обробляти належну їй земельну ділянку (а.с. 14).
В матеріалах справи міститься копія додаткової угоди від 27 грудня 2018 року про зміну розміру орендної плати до договору оренди землі б/н від 17.03.2014 року (кадастровий номер земельної ділянки 5323686400:00:020:0101), орендодавцем в якій зазначена ОСОБА_1 , орендарем зазначене СФГ «Світанок», вказано, що сторони домовилися про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки на строк до 31.12.2029 року, орендна плата встановлюється в розмірі 12 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 47).
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право оренди земельної ділянки (кадастровий номер земельної ділянки 5323686400:00:020:0101), дата державної реєстрації 27.06.2014 року, підстава виникнення іншого речового права: договір оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 17.03.2014, видавник: СФГ «Світанок», ОСОБА_1 ; додаткова угода, серія та номер: Б/н, виданий 27.12.2018, видавник: Селянсько-фермерське господарство «Світанок» гр. ОСОБА_1 , строк дії іншого речового права: до 31.12.2029 року; відомості про суб`єкта речового права: орендар: Селянсько-фермерське господарство «Світанок», орендодавець: ОСОБА_1 (а.с. 15).
Звертаючись з позовом про визнання правочину недійсним ОСОБА_1 посилалась на те, що вона не підписувала та не укладала з Селянсько-фермерським господарством «Світанок» додаткову угоду від 27.12.2018 року до договору №б/н оренди земельної ділянки.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, та роз`яснив, що ОСОБА_1 може звернутися до суду з позовом про повернення земельної ділянки.
Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст. 93 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до ст. 125, ч.5 ст.126 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Аналогічно правило передбачене й ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі».
Статтями 14,20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і підлягає державній реєстрації.
Відповідно до ст.16 Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочином є вольова дія, тобто поєднання волі та волевиявлення сторін. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається у письмовій формфі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);  строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; 
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Із справи вбачається, що місцевим судом вживалися заходи щодо з`ясування обставин справи, а саме було призначено судову почеркознавчу експертизу, виконання якої було доручено Полтавському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Експерту було поставлено питання: Чи виконано в додатковій угоді про зміну розміру орендної плати до договору оренди землі б/н від 17.03.2014 року, датованій 27.12.2018 року ОСОБА_1 власноручно чи іншою особою.
22.10.2020 року справа була повернута без виконання у зв`язку з тим, що не було надано оригіналу додаткової угоди до договору оренди землі Б/н від 27.12.2018 року.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
У відповідності до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Встановивши, що ОСОБА_1 заперечувала факт підписання додаткової угоди від 27.12.2018 року до договору оренди земельної ділянки від 17 березня 2014 року б/н, врахувавши ухилення відповідача від надання на вимогу суду оригіналу спірної додаткової угоди, що унеможливлює проведення судової почеркознавчої експертизи, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не спростував доводи позивача про відсутність її волевиявлення на укладання спірної додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Місцевий суд достеменно встановив обставини справи, за якими спірну додаткову угоду позивач не підписувала та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а саме позивач у цій справі наполягає на поверненні їй земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 18 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                     Л.М. Хіль 
Судді:                                                                            Г.Л. Карпушин
О.Ю. Кузнєцова
Повний текст постанови складено 18.03.2021 року