ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2360/21 Справа № 211/1884/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 211/1884/20 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2020 року, яке ухвалене суддею Ткаченко С.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні, - 

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ТОВ «Автокредит плюс» про захист прав споживача, визнання недійним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позову позивач зазначила, що 18 жовтня 2016 року між нею та ТОВ "Автокредит Плюс" було підписано Заяву про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу № KR00A!00000115, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії.
Вказана заява містить тільки статтю 14 «Особливі умови» та статтю 15 «Юридичні адреси та підписи сторін». Від імені лізингодавця наявна ксерокопія печатки і факсиміле підпису директора ТОВ «Автокредит плюс» ОСОБА_3 , а також підпис представника лізингодавця ОСОБА_4 . Проте вказана заява не містить умов про використання факсиміле, а також підтвердження повноважень представника ТОВ «Автокредит плюс» Яковлєва Є.М. на підписання будь - яких угод від імені зазначеної юридичної особи та займаної посади.
У відповідності до умов Заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу № KR00A!00000115, лізингоодержувач отримує предмет лізингу на 60 місяців, вносить аванс у розмірі 6443 грн. 37 коп. та здійснює подальші щомісячні платежі у розмірі 4951 грн. 67 коп. у період з 4 по 8 число кожного місяця на транзитний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «Автокредит плюс».
Згідно Додатку №1 до Договору фінансового лізингу, який водночас є специфіксацією та актом приймання - передачі, позивач зазначає, що вона отримала у лізинг від відповідача транспортний засіб, автомобіль марки Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 142 000 грн., разом із свідоцтвом про його реєстрацію та ключем.
Додатком № 2 до Договору фінансового лізингу був врегульований графік оплати та його складові, а саме: відшкодування вартості лізингу; відсотки за користування предметом лізингу, що складає 24 % річних; комісія за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу; відшкодування частини вартості страхування предмета лізингу.
Позивач зазначає що даний додаток 2 до Договору фінансового лізингу вона не отримувала.
Позивач зазначає, що вона за період з жовтня 2016 року по листопад 2019 року сплатила відповідачеві на рахунок, відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк» 135110,44 грн., та на рахунок, відкритий у ПАО «Акцент - Банк» 25000 грн., а всього сплатила 160110,44 грн.
З невідомих позивачу причин та без її повідомлення, відповідачем було змінено реквізити на сплату по вказаному договору фінансового лізингу, що призвело до події «Дефолт». 09.12.2019 року за Актом приймання-передачі предмет лізингу примусово був вилучений. 
Позивач вважає, що відповідачем їй штучно були створені такі умови, для того щоб у неї утворилась заборгованість, тому предмет лізингу був у неї вилучений шахрайським шляхом. Позивач зазначає, що даний договір лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений ТОВ «Автокредит Плюс» без відповідного дозволу ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, зокрема надання послуг фінансового лізингу. Крім того, позивач посилається на порушення відповідачем вимог п.п. 1-7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов спірного договору, зокрема не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо) та його ціна. В договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов`язків, передбачених законом, звуження обов`язків лізингодавця, виключення відповідальності лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості. Сам договір нотаріально не посвідчений.
На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати недійсним публічний договір № KR00A!00000115 від 18.10.2016 року про надання фінансового лізингу укладений між нею та ТОВ «Автокредит Плюс» та стягнути з відповідача на її користь сплачені грошові кошти у розмірі 160110 грн. 44 коп.
Рішенням Довинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема на те, що справу було розглянуто за відсутності позивача та її представника, які не були належним чином повідомлені про розгляд справи. 
Апелянт зазначає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту порушених прав, оскільки стягнення грошових коштів, сплачених на виконання нікчемного правочину, є обґрунтованим. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмету лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмету лізингу зберіг у себе кошти, які мав сплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.
Крім того апелянт зауважує на тому, що позивачем по справі не пропущено строк позовної давності, оскільки позивач вправі пред`являти свої вимоги до 18.10.2021 року, оскільки саме до цього строку визначено строк виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань по сплаті лізингових платежів. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу представника позивача – залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Апеляційна скарга представника позивача обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності позивача та представника позивача, без належного повідомлення їх про дату, час та місце розгляду справи.
Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.
Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно ж ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Матеріали справи не містять доказів вручення позивачу чи представнику позивача судової повістки про призначення справи до розгляду на 17 листопада 2020 року, що не відповідає ч.5 ч. ст. 128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності позивача та представника позивача, які належним чином не повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, 18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до публічного договору № KR00A!00000115 про надання фінансового лізингу, надану Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», таким чином уклала договір про надання фінансового лізингу. 
У бланку вказаної вище заяви було зазначено, що публічний договір № KR00A!00000115 про надання фінансового лізингу розміщений на офіційному веб-сайті Компанії www.planetavto.com.ua, тобто сам договір для ознайомлення з ним позивачу наданий не був, а лише зазначено, що в разі потреби вона може з ним ознайомитися за вказаною вище адресою на офіційному веб-сайті відповідача. 
26 жовтня 2016 року позивач підписала специфікацію та акт приймання-передачі автомобіля (Додаток № 1) та отримала зазначений автомобіль (том 1 а.с.28,29).
Відповідно до підпункту 14.1.1. пункту 14 заяви про приєднання до публічного договору № KR00A!00000115 про надання фінансового лізингу, за цим договором 26 жовтня 2016 року відповідач передав позивачу в лізинг транспортний засіб згідно із специфікацією, викладеною в додатку № 1, а саме: автомобіль марки Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 142000 грн. 
У пункті 14.1.2. заяви про приєднання до публічного договору № KR00A!00000115 про надання фінансового лізингу строк лізингу встановлений у 60 місяців з моменту підписання додатку 2, яким передбачено графік лізингових платежів.
Пунктом 14.1.3. заяви про приєднання до публічного договору № KR00A!00000115 про надання фінансового лізингу передбачено, що лізингові платежі сплачуються щомісяця та включають платіж з відшкодування частини вартості предмету лізингу у розмірі, згідно з додатком 2, якщо інше не зазначено в публічному договорі; відсотки за користування предметом лізингу в розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не зазначено в публічному договорі; комісія за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу в розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не передбачено в публічному договорі.
Пунктом 14.1.7 заяви про приєднання до публічного договору № KR00A!00000115 про надання фінансового лізингу встановлено, що після прийняття відповідачем рішення про надання фінансового лізингу позивач вносить аванс у розмірі 6443,37 грн. на транзитний рахунок, вказаний в п.14.1.5 Договору. 
Згідно з пунктом 14.3. заяви про приєднання до публічного договору № KR00A!00000115 про надання фінансового лізингу, позивач щомісяця в період оплати сплачує відповідачу платіж в розмірі 4951,67 грн. та відшкодовує відповідачу всі його витрати, пов`язані із виконанням договором, які виникли протягом місяця, який передує поточному місяцю.
Укладений сторонами договір про надання фінансового лізингу нотаріально не посвідчувався. 
Згідно Додатку № 2 до договору фінансового лізингу зазначено детальний розпис згідно графіку обов`язкових щомісячних лізінгових платежів, які складаються з відшкодування частини вартості предмету лізінгу, відсотків за користування предметом лізінгу (що складає 24% на рік), комісії за проведення щомісячного моніторингу предмету лізінгу. Договір виконувався сторонами. Зокрема, предмет лізингу був фактично переданий відповідачем позивачу, що підтверджується специфікацією та актом приймання-передачі (додаток № 1 до договору).
Відповідно до виписки з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , на виконання умов договору на рахунок відповідача № НОМЕР_1 , у період з 26.10.2016 року по 11.05.2019 року було сплачено 135110,44 грн., в тому числі і 6443 грн. 37 коп. авансового платежу (том 1 а.с. 41-62). 
Також ОСОБА_1 по договору № KR00A!00000115 від 26.10.2016 року на рахунок відповідача у АТ «Акцент-Банк» у період з 16.01.2019 року по 02.12.2019 року було сплачено 26891,79 грн.
Звертаючись до суду з позовом про захист прав споживача, визнання недійним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів позивач посилалась на те, що відповідачем по справі допущено порушення вимог п.п. 1-7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов спірного договору, зокрема не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо) та його ціна, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов`язків, передбачених законом, звуження обов`язків лізингодавця, виключення відповідальності лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості та сам договір нотаріально не посвідчений. 
Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним публічного договору № KR00A!00000115 від 18.10.2016 року про надання фінансового лізингу, укладеного між нею та ТОВ «Автокредит Плюс» не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг – це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу, які регулюються положеннями Цивільного кодексу про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
За змістом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам суспільства, його моральним засадам.
За правилами статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Також до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Тому за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
За положеннями статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до вимог ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 671/1812/18, провадження № 61-13596св19 та Постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі № 468/176/18-ц, провадження № 61-8339св19.
Як вбачається із матеріалів справи 18 жовтня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс» укладено договір фінансового лізингу шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору № KR00A!00000115 спільно з його додатками, за умовами яких лізингодавець зобов`язався передати в користування лізингоодержувачу автомобіль марки Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, протягом строку, що становить не більше 60 календарних днів з моменту підписання графіку лізингових платежів.
Визначені до погашення суми, згідно умов договору, зазначені в графіку сплати платежів , що є додатком № 2 до договору.
Договір між сторонами укладено у письмовій формі без нотаріального посвідчення.
Відповідно до наданих копій витягу з особистого рахунку, розрахунку, позивач, на виконання умов договору щодо одержання в користування предмету лізингу, сплатила ТОВ «Автокредит Плюс» у період з 18 жовтня 2016 року по листопад 2019 року 160110 грн. 44 коп.
26 жовтня 2016 року відповідачем передано позивачу у користування автомобіль марки Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ,, на який позивач по закінченню строку лізингу мала намір перереєструвати право власності.
Отже, оскільки при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу допущено порушення статті 799 ЦК України щодо обов`язкового нотаріального посвідчення, колегія суддів приходить до висновку що такий договір є нікчемним, тому він не підлягає визнанню недійсним.
Згідно з правовим висновком, викладеним в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Оскільки договір про надання фінансового лізингу № KR00A!00000115 від 26.10.2016 року є нікчемним за законом, заявлені позивачем вимоги про визнання нікчемного правочину недійсним, з урахуванням зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду, є неналежним способом судового захисту.
При цьому колегія суддів вважає, що належним способом захисту в даному випадку буде задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 160110,44 грн., з огляду на наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_1 на виконання умов договору на рахунок відповідача № НОМЕР_1 у період з 26.10.2016 року по 11.05.2019 року було сплачено 135110,44 грн., в тому числі і 6443 грн. 37 коп. авансового платежу (том 1 а.с. 41-62). 
Також ОСОБА_1 по договору № KR00A!00000115 від 26.10.2016 року на рахунок відповідача у АТ «Акцент-Банк» у період з 16.01.2019 року по 02.12.2019 року було сплачено 26891,79 грн., що разом складає 160110,44 грн.
У звязку із встановленням нікчемності правочину є підстави для застосування наслідків, передбачених частиною 1 статті 220, частинами 1, 4 статті 216 ЦК України із зобов`язанням кожній із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Тобто, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
Таким чином в даному випадку наявні правові підстави для повернення відповідачем на користь позивача отриманих платежів на суму 160110,44 грн., а позивачем товариству – отриманий за лізингом автомобіль, оскільки відповідно до Акту приймання-передачі від 09.12.2019 року предмет лізингу примусово був вилучений у позивача
Підстав для зменшення такої суми, що отримана ТОВ «Автокредит Плюс» за нікчемним правочином, на суму собівартості плати за користування автомобілем або на суму будь-яких інших, нарахованих відповідачем збитків, вищенаведеними положеннями ЦК України не передбачено. 
На підставі наведеного вище колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмету лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмету лізингу зберіг у себе кошти, які мав сплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику.
Щодо наявності правових підстав для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, про застосування яких було заявлено відповідачем по справі, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне. 
За правилами статей 256–258 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частини перша та третя статті 261 ЦК України).
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок про те, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.
Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватися тільки за допомогою звернення до суду.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», заяви № 22083/93, 22095/93; § 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Колегія суддів вважає, що про порушення свого права позивачу стало відомо в момент, коли відповідно до Акту приймання-передачі від 09.12.2019 року предмет лізингу примусово був вилучений у позивача, а з позовом до суду позивач звернулась 30 вересня 2020 року, тобто в межах строків позовної давності, визначених ст. 257 ЦК України.
На підставі наведеного вище колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що позивачем по праві не пропущено строк позовної давності. 
Отже, на підставі наведеного вище колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу представника позивача, скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 160 110 грн. 44 копійки сплачені позивачем за договором фінансового лізингу від 18 жовтня 2016 року.
В іншій частині в задоволені позовних вимог позивача слід відмовити. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України,  -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , задовольнити. 
Рішення Довинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2020 року скасувати та постановити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про захист прав споживача, визнання недійним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів задовольнити частково. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс»  на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу від 18 жовтня 2016 року грошові кошти в сумі 160 110 (сто шістдесят тисяч сто десять) грн. 44 копійки.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року. 

Головуючий:

Судді: