ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 лютого 2021 року
м. Харків
справа № 638/13012/20
провадження № 22-ц/818/1489/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С.,
сторони справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересована особа – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 5 листопада 2020 року у складі судді Штих Т.В.,
УСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просив видати обмежувальний припис: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , строком на шість місяців; обмежити спілкування з дитино ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців.
Заява обґрунтована тим, що з 21.04.1990 по 17.03.2020 сторони перебували шлюбі. Мають спільну дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає разом з матір`ю в квартирі, що є спільною сумісною власністю подружжя та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник просить застосувати обмежувальний припис відносно матері дитини в інтересах останньої. Стверджує, що ОСОБА_2 застосовує до дитини психічний та фізичний тиск, не приділяє уваги у вихованні, не готує їжу, не допомагає з домашніми завданнями зі школи, не спілкується із дитиною. У серпні 2018 року ОСОБА_2 побила дитину, у подальшому у матері з дитиною відбувались постійні сварки, після однієї із них дитина телефонувала батькові та не хотіла повертатися до додому, залишалась ночувати у батька. У січні 2019 року ОСОБА_2 вдарила по обличчю дитину під час відвідання басейну. Наприкінці серпня 2020 року дитина вимушена була втекти з дому, у зв`язку з постійним фізичним та психологічним насильством з боку ОСОБА_2 постійно скаржиться, що матір його принижує, ображає та кричить. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 становить загрозу для сина ОСОБА_5 , щоб усунути фізичне та психологічне насильство відносно дитини, необхідно заборонити їй проживати з ОСОБА_5 строком на шість місяців. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 5 листопада 2020 року вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.
Рішення суду мотивовано тим, що заявником не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно сина, настання наслідків його вчинення. Натомість суду надані докази щодо належного виховання дитини матір`ю, що дитина нормально харчується, доглянута, відвідує школу та спортивну секцію. Мати готує їжу, турбується про догляд, навчання та виховання сина. При цьому суд оцінив поведінку дитини, як таку, що потребує психологічної корекції, так як дитина має певні конфлікти із матір`ю та дійшов до висновку, що вказані конфлікти є наслідками саме поведінки дитина, а саме: пізнє повернення до дому, ухилення від виконання домашніх завдань, не бажання займатися із репетиторами, запізнення до школи та інше.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву та видати стосовно ОСОБА_2 обмежувальний припис.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно дослідив матеріали справи, не надав ним належної оцінки та як слідство помилково не встановив обставини тривалого домашнього насильства відносно дитини, здійснення постійного тиску та образ, приниження. Насильство відносно дитини з боку матері ОСОБА_2 носить систематичний та тривалий характер, тому не вжиття обмежень та залишення матері проживати разом з сином призведе до подальшого фізичного, психологічного насильства відносно дитини. Також судом не було з`ясовано обставин щодо неодноразового звернення дитини до Служби у справах дітей з повідомленням про тривале насильство з боку матері. При допиті у судовому засіданні дитина повідомила, що поведінка матері є непередбачуваною, проте суд першої інстанції не врахував свідчень дитини та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на те, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що обставини викладені в заяві ОСОБА_1 не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами. Вважає, що всі дії заявника є тиском на неї з метою примушування її вирішити питання щодо розподілу спільного сумісна майна. Зазначає, що вона постійно піклується про дитину, забезпечує регулярне медичне обстеження. Крім того, відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 21.02.2020 року № 142, складеного Департаментом служб у справах дітей було зроблено висновок, що зміна звичного місця проживання дитини не доцільна та визначено місце проживання дитини разом з матір`ю.
Заслухавши доповідь судді, заслухавши доводи заявника та заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.04.1990. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.03.2020 по справі № 638/18024/18 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 210-214).
Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно, серії НОМЕР_1 , 14.01.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_6 . Його батьками є: ОСОБА_1 (батько) і ОСОБА_2 (мати), про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 14.08.2007 зроблено відповідний актовий запис за №3274 (т. 1, а.с. 68).
Вказаним вище рішенням суду від 17.03.2020 також визначено місце постійного проживання малолітньої дитини – ОСОБА_6 разом з матір`ю – ОСОБА_2 .
Під час розгляду справи судом першої інстанції у судовому засіданні в присутності працівника служби у справах дітей було допитано неповнолітнього ОСОБА_4 , який повідомив, що він мешкає із мамою, проте хотів би мешкати із батьком. З мамою у нього трапляються конфліктні ситуації з приводу відвідань школи, підготовки з окремих предметів із репетиторами. Зазначив, що мама на нього кричить, в басейні била його по обличчю, натомість з батьком вони періодично зустрічаються та проводять час у кав`ярнях, де ведуть бесіди. Батько надає йому кошти.
Питання видачі обмежувального припису регулюється ЦПК України та Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Відповідно до статті 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.
Пунктом 3 частини 1 статті 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно частини 1 статті 350-3 ЦПК України заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису.
Згідно з пунктами 3, 4, 14, 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство – форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство – форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Згідно пункту 6 указаної статті кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За приписами пункту 2 частини 1 статті 26 указаного Закону право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини мають батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування.
Згідно частини 2 даної статті обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Частиною 3 указаної статті передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінкою ризиків є оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно указаної статті Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Виходячи зі змісту даного права, воно включає існування як негативних, так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).
Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, потрібно ретельно оцінювати низку факторів.
Зокрема, в даній конкретній ситуації суд повинен виходити з найкращих інтересів дитини.
Найбільш змістовний підхід для реалізації принципу «як найкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року: Комітет вважає доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини;збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.
Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року в справі №754/6995/19 (провадження №61-16980св19).
Матеріали справи містять докази належного виховання дитини матір`ю: дитина нормально харчується, навчається, відвідує репетиторів та позашкільні факультативи, матір проводить з дитиною виховну роботу.
Посилання апелянта на не обґрунтоване не дослідження судом першої інстанції наданого заявником відеозапису, на якому, нібито зафіксовані факти насильства над дитиною з боку матері, не є підставою для скасування судового рішення, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 307 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, у тому числі таємне, без згоди особи, може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 271 ЦК України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.
Отже, у взаємовідносинах, пов`язаних з приватним (особистим) життям, яке охороняється законодавством від неправомірних втручань з боку інших осіб, обов`язковою є згода фізичної особи на відеозйомку.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 заявив клопотання про дослідження в судовому засіданні відеозапису у дослідженні якого йому було відмовлено в суді першої інстанції. 
Судовою колегією у задоволенні зазначеного клопотання також відмовлено, оскільки згідно пояснень ОСОБА_1 зазначену відео зйомку робив він особисто під час сварки з ОСОБА_2 , що відбулася ще під час їх спільного проживання. Тобто зазначений доказ містить дані що не стосуються фактів неправомірної поведінки зацікавленої особи на які посилається заявник у дійсній заяві. 
Судова колегія також звертає увагу, що наданий ОСОБА_1 диск не містить необхідних реквізитів електронного доказу, зокрема, дати фіксації та часу зйомки, місця події. Відсутні й дані про те, що ОСОБА_2 надавала згоду на зйомку. 
Тобто зазначений доказ не є належним та допустимим, тому судова колегія відхиляє доводи апелянта щодо незаконної відмови суду у дослідженні цього доказу. 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції були досліджені копії матеріалів перевірки (т. 1 а.с. 66 -  102) за зверненням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (надалі Служба). 
Зазначені матеріали містять звернення неповнолітнього ОСОБА_5 до служби у справах дітей від 18.10.2018 з проханням захистити його від поведінки матері, яка на нього безпідставно кричить, може вдарити, знущається та принижує його ( т.1 а.с. 67). У зв`язку зі зверненням дитини ОСОБА_8 надала на адресу Служби письмову заяву з поясненнями ситуації, що склалася в її родині (т. 1 а.с. 69 – 71), додала сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду та довідку про проходження психіатричного догляду. За результатами розгляду звернення дитини від 18.10.2018 з ОСОБА_9 проведено бесіду щодо недопущення протиправних дій відносно сина про що повідомлено ОСОБА_10 листом Служби від 10.12.2018 ( т.1 а.с. 74). 04.02.2019 ОСОБА_11 повторно звернувся до Служби з заявою про надання захисту від матері (т.1 а.с. 81) за результатами якої спеціалістами служби було проведено перевірку участі матері у вихованні дитини: розглянуті заяви ОСОБА_12 , запитані дані щодо дитини та матері з місця навчання дитини, обстежено умови проживання дитини. За результатами розгляду дитина взята на облік в Службі, як дитина, яка опинилася у складних життєвих обставинах з 09.04.2019 (т. 1 а.с. 98), листом від 12.02.2019 та 13.02.2019 батьків дитини повідомлено про звернення до правоохоронних органів щодо вжиття до ОСОБА_12 заходів адміністративного впливу та рекомендовано останній звернутися до Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді за місцем проживання для врегулювання кризової ситуації в сім`ї (т.1 а.с. 90, 92). 
Доказів вжиття до ОСОБА_12 заходів адміністративного впливу у зв`язку за клопотанням Служби матеріали справи не містять. 
В той час, як департамент служб у справах дітей Харківської міської ради у складі якого є Служба 21.02.2019 дійшов до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_10 з матір`ю ( т. 1 а.с. 100 – 102).
Зазначені докази свідчать про те, що у жовтні 2018 року, лютому 2019 року ОСОБА_11 опинився у складних життєвих обставинах через поведінку матері відносно нього, у зв`язку із чим був змушений звертатися до органів опіки та піклування. 
Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд в мотивувальній частині рішення вищезазначеним доказам належної оцінки не надав та помилково вважав, що викладені в заяві про видачу обмежувального припису обставини неправомірної поведінки зацікавленої особи відносно дитини не підтверджені будь – якими належними та допустимими доказами. 
Проте, таке неналежне мотивування судового рішення не призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення по суті заяви, оскільки суд обґрунтовано вважав, що в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження належного виховання ОСОБА_9 сина та дійшов до висновку про відсутність ризику вчинення насильства матір`ю відносно сина в майбутньому. 
Низький рівень ризику застосування ОСОБА_9 психологічного та фізичного тиску на дитину в майбутньому свідчить про відсутність підстав для невідкладного застосування відносно неї обмежувального припису у вигляді заборони перебувати в місці спільного проживання з дитиною строком на шість місяців. 
З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги висновку суду по суті спору не спростовують, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 5 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 12 лютого 2020 року.

Головуючий -                                                                О.Ю. Тичкова

Судді -                                                                        С.С. Кругова

                                                                               Н.П. Пилипчук