Єдиний унікальний номер 219/2165/18 
Номер провадження 22-ц/804/85/21        

                                                               ПОСТАНОВА
                                                         ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючого-судді Мірути О.А.,
суддів: Тимченко О.О., Хейло Я.В., 
за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/2165/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди,
за апеляційною скаргою  відповідача Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2020 року (суддя Хомченко Л.І.), повний текст виготовлено 11.02.2020 року, 

                                                                В С Т А Н О В И В:

        КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

     У березні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив у вересні 2018 року, до Міністерства оборони України, Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, в якому просить суд стягнути з Міністерства оборони України та Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону солідарно на його користь майнову шкоду в розмірі 141772,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., а всього 191772,00 грн. та судовий збір в розмірі 704,80 грн.
     В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05.12.2017 року о 23 години 00 хвилин на перехресті вулиць Горбатова та Незалежності в м. Бахмуті Донецької області сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій-санітар військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проходив військову службу за контрактом, керуючи автомобілем «БОГДАН», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить до 7 окремої автомобільної санітарної роти (7 ОАСР) м. Вінниця, рухаючись по другорядній дорозі, в порушення вимог дорожнього знаку 2.2 та п.16.11 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001р., не зупинившись перед знаком «СТОП», не поступився дорогою автомобілю «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що рухався під керуванням позивача по головній дорозі, внаслідок чого відбулось зіткнення вищевказаних транспортних засобів.
     Внаслідок вказаної пригоди автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 зазнав численних механічних ушкоджень, в тому числі лобового скла, передніх фар, передніх лівого та правого скла, капота, переднього бампера, передніх та задніх крил, радіатора, двигуна, кришки багажника, лівих передніх дверей. Згідно з висновком автотоварознавчої експертизи від 19.07.2018р. вартість спричинених матеріальних збитків становить 141772,00 грн.
     Зазначений автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 належить позивачу на праві володіння на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 25.02.2014р. 
     За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 5.12.2017р. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 012092 зі схемою правопорушення та довідку про дорожньо-транспортну пригоду.
     Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 5.02.2018р., яка набрала законної сили 16.02.2018р., у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та призначено стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 340,00 грн.
     Таким чином, діями водія - санітара автомобіля «БОГДАН», реєстраційний номер НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 під час проходження військової служби позивачу завдано матеріальну шкоду у вигляді механічного пошкодження належного йому на праві володіння автомобіля «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою військовослужбовця. Зазначені душевні страждання полягають у виникненні та тривалості у позивача неприємних тяжких відчуттів, за яких позивач наразі переживає емоційний дискомфорт та стрес, що викликано незаконними діями вищевказаного військовослужбовця, які завдали позивачу душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку з пошкодженням свого майна, а також викликали в нього відчуття глибокої образи та незахищеності від незаконної поведінки представника Збройних Сил України щодо нього під час скоєння ДТП.

            КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

     Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10.02.2020 року  позовні вимоги ОСОБА_3 , діючого в інтересах ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди  задоволено частково.
     Стягнуто з Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 141772,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., а всього – 191772,00 грн.
     Стягнуто з Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 судовий збір в розмірі 704,80 грн.
     В решті позовних вимог відмовлено.

        КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

     В апеляційній скарзі відповідач Військово – медичний клінічний центр Центрального регіону посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.  

            УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

     Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено вимоги ч. 5 ст. 128 ЦПК України, а саме 20.11.2019 року на адресу апелянта надійшла ухвала суду першої інстанції від 12.11.2019 року про заміну по даній справі відповідача але судове засідання було призначено на 25.11.2019 року, не встановивши строк для подання відзиву. 
     В наступному судом не було повідомлено про час судового засідання, яке призначалось на 10.02.2020 року, тобто рішеня по справі було проголошено судом першої інстанції 10.02.2020 року у відкритому судовому засіданні, за відсутністю учасників справи, а відповідачу стало відомо про рішення суду у квітні 2020 року, що порушило їхні процесуальні права.  
     Крім того, вважають, що суд повинен був відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, оскільки він не є належним позивачем по справі, так як довіреність від 25.02.2014 року, на підставі якої йому належав автомобіль, була дійсна по 25.02.2019 року.
     Також судом не було встановлено, чи проходив  військовослужбовець ОСОБА_2 військову службу та чи наніс він шкоду власнику автомобіля у зв`язку із виконання ним своїх службових обов`язків та не залучив його до участі у справі в якості 3-ї особи.
  
        УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

     Від позивача надійшов відзив на апеляціну скаргу, в якому зазначено, що він не погоджується зх. Доводами апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції не було порушено процесуальних прав відповідача, який не цікавився розглядом справи, тобто зловживав своїми процесуальними правами. Вважає, що відповідно до вимог ст. 1188 ЦК України саме Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону є власником джерела підвищеної небезпеки, а тому має відшкодувати позивачеві завдану шкоду, у зв`язку з чим судове рішення не може вплинути на права та обов`язки водія відповідного транспортного засобу, тобто залучення його до участі у справі не є необхідним.
     Також позивач не погоджується з доводами апелянта стосовно неналежності позивача у справі, оскільки автомобіль, який був пошкоджений 05.12.2017 року внаслідок ДТП, належав йому на праві володіння за довіреністю з 25.02.2014 року по 25.09.2019 року, тому останній мав право звернутися до суду з позовом  12.03.2018 року, тобто в межах строку дії вказаної довіреності.  
     У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив  відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
     Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.
     Від відповідача Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону надійшла заява про розгляд справи 27.01.2021 року без участі його представника, на задоволенні апеляційної скарги наполягає.
     Відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

       ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

     Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05.02.2018 року (а.с.7), яка набрала законної сили 16.02.2018 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та призначено стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 340,00 грн. Зазначеною постановою встановлено, що ОСОБА_2 не виконав вимоги дорожнього знаку 2.2, не зупинившись безпосередньо перед знаком «СТОП» та не надавши дороги транспортному засобу «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який рухався головною дорогою. Додержуючись вимог п.16.11 Правил дорожнього руху та дорожнього знаку 2.2 ОСОБА_2 мав технічну можливість попередити дану ДТП. Дії ОСОБА_2 знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням даної ДТП, у зв`язку з чим він винен в порушенні вимог п.16.11 Правил дорожнього руху.
     З довідки інспектора Бахмутського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області Матвєєва П.В. (а.с.9) вбачається, що автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 , в результаті ДТП отримав механічні пошкодження, розбите: лобове скло, передні фари, передні праве та ліве скло і пошкоджені: капот, передній бампер, передне та заднє крило, радіатор, двигун, кришка багажника, ліва передня двері, спрацювали подушки безпеки.
     Зазначений автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 належить позивачу на праві володіння, що підтверджується нотаріально посвідченою довіреністю від 25.02.2014 року (а.с.11).
     Згідно витягу з наказу командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 від 30.04.2016 року № 121 (а.с.80) солдата ОСОБА_2 з 30.04.2016 року зараховано до списків особового складу 7 окремої автомобільної санітарної роти 59 військового мобільного госпіталю (багатопрофільного, на 100 ліжок) Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону. 
     Висновком автотоварознавчої експертизи від 19.07.2018р. (а.с.88-105) встановлено, що ринкова вартість автомобіля марки Chevrolet Aveo ТС58U, реєстраційний номер НОМЕР_3 , на дату проведення експертизи 19.07.2018г., без урахування ушкоджень заподіяних внаслідок ДТП, складає: 124326,50 грн. ринкова вартість автомобіля марки Chevrolet Aveo ТС58U, реєстраційний номер НОМЕР_3 , на момент ДТП 05.12.2017г., без урахування ушкоджень заподіяних внаслідок ДТП, складає: 141772,00 грн. вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Chevrolet Aveo ТС58U, реєстраційний номер НОМЕР_3 , на момент проведення експертизи, складає: 193572,59 грн. проведення відновного ремонту автомобіля марки Chevrolet Aveo ТС58U, реєстраційний номер НОМЕР_3 , на момент проведення експертизи з економічної точки зору не доцільно; вартість матеріальних збитків завданих власнику автомобіля марки Chevrolet Aveo ТС58U, реєстраційний номер НОМЕР_3 , на момент проведення експертизи 19.07.2018р. становить: 124326,50 грн. (Сто двадцять чотири тисячі триста двадцять шість грн. 50 коп.); вартість матеріальних збитків завданих власнику автомобіля марки Chevrolet Aveo ТС58U, реєстраційний номер НОМЕР_3 , на момент ДТП 05.12.2017р. становить: 141772,00 грн. 

         ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

   Апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

       МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ  ПРАВА

   Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
    Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376  ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
     Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – скасуванню з подальшим постановленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. 
     В апеляційній скарзі відповідач Військово – медичний клінічний центр Центрального регіону вказує на неповідомлення його про дату і час розгляду справи, коли було ухвалено 10.02.2020 року у його відсутність судове рішення, про існування якого він довідався у квітні 2020 року.
     З матеріалів справи, дійсно, не вбачається належного повідомлення відповідача, що апелює на рішення суду, згідно із вимогами ч. 3 ст. 118 ЦПК України про дату, час і місце судового засідання. 
     Частинами першою, третьою, шостою статті 128 ЦПК України визначено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
     Апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції не виконані вимоги процесуального закону, унормовані ст. 128 ЦПК України, щодо належного повідомлення відповідача про дату і час судового засідання.   
     У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.  
     Тож, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
     Згідно із положеннями п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України ці обставини, на які посилається апелянт, є обов`язковою підставою для скасування рішення суду. У зв`язку з цим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з нижче окреслених мотивів і відповідного унормування.
     Щодо перевірки законності судового рішення по суті спору і дотримання судом вимог з перевірки зібраних доказів і їх оцінки.
     Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
     Ч.1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
     Ч1, 2 п.8, 9 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
     Ч.1,2 п.1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
     Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
     В ході апеляційного перегляду справи перевірені доводи відповідача щодо неналежності позивача у справі.
     З матеріалів справи вбачається, що станом на день дорожньо-транспортної пригоди, 05.12.2017 року, водій ОСОБА_1 мав право на користування та розпорядження автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 ,  на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с. 11) від 25.02.2014 року, дійсної по 25.02.2019 року.
     Оскільки власником джерела підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє, висновок суду першої інстанції, що автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 , пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на час завдання шкоди належав позивачу ОСОБА_1 на праві володіння, є законним та обґрунтованим, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача ОСОБА_1 права на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої пошкодженням автомобіля «Chevrolet Aveo», та моральної шкоди, спричиненої йому особисто, колегія суддів вважає безпідставними.
     Одночасно з вищевикладених підстав апеляційний суд погоджується з відзивом на апеляційну скаргу представника позивача в цій частині.
     Ч.1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
      Ч.1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
      Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.
      За загальним правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.
     У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України).
     Згідно з нормою частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
      У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.
      Згідно роз`яснень, що містяться в абзаці 2 пункту 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4: не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.
     Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси.
     Стаття 2 вказаного Закону передбачає, що Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює, відповідно до закону, управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування.
     Постановою Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2000 року № 1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах» (далі - Положення) визначається порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частина Збройних Сил України, його списання та використання.
     Пункт 3 цього Положення зазначає, що Міноборони, як центральний орган управління Збройних Сил, закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням (пункт 5 вказаного Положення).
     Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.           
     Згідно довідки  № 235 від 18.04.2018 року (а.с. 81) 7 окремої автомобільної санітарної роти Міністерства Оборони України санітарний автомобіль «БОГДАН 2251» в/н НОМЕР_2 був поставлений на баланс 7ОАСР в ВМКЦ ЦР згідно наряду від 08.11.2017 року № 576-17/ 629 (а.с. 82).
     Оскільки матеріалами справи підтверджується, що санітарний автомобіль «БОГДАН 2251» в/н НОМЕР_2 станом на 5.12.2017 року перебував на балансі 7ОАСР в ВМКЦ ЦР, а 7ОАСР стоїть на усіх видах забезпечення у ВМКЦ ЦР м. Вінниця і там здійснюється бухгалтерських облік, тобто ВМКЦ ЦР м. Вінниця є розпорядником коштів, суд вважає, що саме ВМКЦ ЦР м. Вінниця станом на 5.12.2017 року було володільцем джерела підвищеної небезпеки - санітарного автомобілі «БОГДАН 2251» в/н НОМЕР_2 .
     Згідно з витягом з наказу командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 від 30.04.2016 року № 121 (а.с.80) солдата ОСОБА_2 з 30.04.2016 року зараховано до списків особового складу 7 окремої автомобільної санітарної роти 59 військового мобільного госпіталю (багатопрофільного, на 100 ліжок) Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону. 
     Згідно довідки № 85 від 18.04.2018 року (а.с. 79) 7 окремої автомобільної санітарної роти Міністерства Оборони України солдат ОСОБА_2 станом на день видачі довідки перебував на військовій службі по контракту у складі 7 окремої окремої автомобільної санітарної роти з 30.04.2017 року.
     Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05.02.2018 року (а.с.7), яка набрала законної сили 16.02.2018 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та призначено стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 340,00 грн. Зазначеною постановою встановлено, що ОСОБА_2 не виконав вимоги дорожнього знаку 2.2, не зупинившись безпосередньо перед знаком «СТОП» та не надавши дороги транспортному засобу «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який рухався головною дорогою. Додержуючись вимог п.16.11 Правил дорожнього руху та дорожнього знаку 2.2 ОСОБА_2 мав технічну можливість попередити дану ДТП. Дії ОСОБА_2 знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням даної ДТП, у зв`язку з чим він винен в порушенні вимог п.16.11 Правил дорожнього руху.            
     Оскільки шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм, колегія суддів вважає, що саме ВМКЦ ЦР м. Вінниця несе відповідальність за спричинену позивачу пошкодженням транспортного засобу шкоду, яка згідно з висновком автотоварознавчої експертизи від 19.07.2018р., (а.с.88-105) становить: 141772,00 грн. 
     На підставі викладеного, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що ВМКЦ ЦР м. Вінниця не повинна нести відповідальність за шкоду, спричинену військовослужбовцем солдатом ОСОБА_2 , тому доводи відзиву на апеляційну скаргу в цій частині заслуговують на увагу.
     В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди апеляційний суд вважає їх частково обґрунтованими з наступних підстав.
     Так, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
     Нормами ст.ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК встановлено, що шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
     Положення ст.ст. 1187, 1188 ЦК є спеціальними щодо ст.ст. 1166, 1167 зазначеного Кодексу, у зв`язку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальним нормам.
     Отже, моральна шкода, спричинена позивачу, підлягає стягненню безпосередньо з ВМКЦ ЦР м. Вінниця.
      Чч. 2,3,4 ст. 23 ЦК України  встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. (Пункт 4 частини другої статті 23 в редакції Закону N 3261-IV від 22.12.2005). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
     Так, в судовому засіданні встановлено, що з вини водія ОСОБА_2 , який перебував на військовій службі по контракту у 7 окремій автомобільній санітарній роті 59 військового мобільного госпіталю (багатопрофільного, на 100 ліжок) Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, на автомобілі, належному роботодавцю, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача.
      Тривалий час відповідач не відшкодовував заподіяну позивачу матеріальну шкоду, що беззаперечно негативно вплинуло на позивача у вигляді хвилювання, душевних страждань, порушення сталого порядку його життя, що змусило докладати сусиль для відновлення порушенного відповідачем права позивача, що безумовно призвело до моральних страждань позивача.
       Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, завданої відповідачем, апеляційний суд враховує глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, яких він зазнав у зв`язку з пошкодженням належного йому майна та їх ступень, вину водія відповідача у її спричиненні.
       Враховуючи викладене, керуючись принципом виваженості та справедливості, апеляційний суд дійшов висновку про часкове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 гривень.

     ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

     Оскільки справу розглянуто судом першої інстанції за відсутністю відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, і він обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення  суду скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.
  
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

     Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
     Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
     З матеріалів справи вбачається, що при поданні позову ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 704, 80 грн. (а.с. 1)
     За подання апеляційної скарги відповідачем Військово-медичним клінічним центром  сплачено судовий збір у розмірі 2876,58 гривень. (а.с. 235)
     Згідно уточненої позовної заяви ціна позову складає 191 772,00  (а.с.119)
     Апеляційний суд за результатами розгляду скарги дійшов висновку про стягнення з відповідача Військово – медичного клінічного центру Центрального регіону на корсить ОСОБА_1 майнову шкоду 141772, 00 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000, всього 161 772,00 грн.
     Таким чином необхідно стягнути з Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону на користь  ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 750 гривень, з яких: 300 гривень судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та 450 гривень судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

       Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону задовольнити частково.
            Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2020 року в частині стягнення матеріальної шкоди скасувати, в частині стягнення моральної шкоди змінити.
            Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.
            Стягнути з Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 141772,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 20000,00 гривень, а всього 161772 (сто шістдесят одну тисячу сімсот сімдесят дві) гривні 00 копійок.
            В решті позовних вимог відмовити.
            Стягнути з Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону на користь  ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 750 гривень, з яких: 300 гривень судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та 450 гривень судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
            Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:      О.А. Мірута 

Судді:        О.О. Тимченко 

                    Я.В. Хейло

Повний текст виготовлений 28.01.2021 року: