ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
       ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Херсон
справа № 663/187/20
провадження № 22-ц/819/369/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)	Чорної Т.Г.,	
суддів:	Пузанової Л.В.,	
  	Склярської І.В.	
секретар	Автонагова Ю.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційні скарги  ОСОБА_1 ,  від імені  якого діє  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , від імені якої діє  ОСОБА_4 , на рішення Скадовського районного суду Херсонської області у складі судді Пухальського О.М. від 20 листопада 2020 року у справі за позовною заявою  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо  предмета спору  на стороні  позивача ОСОБА_5 ,  про відшкодування матеріальної та  моральної шкоди,  заподіяної внаслідок злочину,

ВСТАНОВИВ:

У січні  2020 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ,  в інтересах якого діяв ОСОБА_1 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3   про відшкодування матеріальної та  моральної шкоди заподіяної внаслідок злочину.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 серпня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: автомобіля марки «SKODA FABIA SEDAN» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 та вантажно-пасажирського автобуса марки «Mercedes-Benz 312D», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . 
Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2016 року ОСОБА_3 визнано винною у ДТП, що сталася 17 серпня 2015 року. Цивільний позов ОСОБА_1 у кримінальному провадженні суд залишив без розгляду.
Відповідно до висновку експертного авто-товарознавчого дослідження транспортного засобу № 239 від 27.05.2016 р., розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mercedes-Benz 312D», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 129 961 грн.
30 березня 2017 року ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» на підставі полісу № АІ/5486243 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів сплатила ОСОБА_5 , як власнику вантажно-пасажирського автобуса марки «Mercedes-Benz 312D», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , страхове відшкодування у розмірі 50000 грн.
Невідшкодована сума матеріального збитку власнику вантажно-пасажирського автобуса марки «Mercedes-Benz 312D», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 79961 грн. 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у у зв`язку з чим проходив лікування та поніс витрати у загальному розмірі 2382,80 грн. 
Крім того, ОСОБА_1 переніс душевні страждання, переживання, відбулося порушення звичайного способу його життя. 
Посилаючись на викладене, позивачі просили суд стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 – майнову шкоду в розмірі 79 961 грн.; на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 2382,80 грн. (витрати на лікування та придбання ліків) та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 60 000 грн.
25 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, зазначаючи про те, що на момент ДТП він правомірно володів транспортним засобом- вантажно-пасажирським автобусом марки «Mercedes-Benz 312D», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , тому саме йому має бути відшкодована майнова шкода завдана пошкодженням транспортного засобу у розмірі 79 961 грн, також він має право на відшкодування вартості проведеного експертного дослідження транспортного засобу в розмірі 1056,96 грн.
Позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_3 майнову шкоду в розмірі 83 400,76 грн (2 382,8 +79 961+1056,96) та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 60000 грн.
Ухвалами Скадовського районного суду Херсонської області від 16 вересня 2020 року: 
- залишено без розгляду вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди у розмірі 79961,00 грн. Роз`яснено ОСОБА_5 , що наслідком залишення без розгляду заявлених ним позовних вимог є втрата його статусу в якості позивача по справі;
- до участі в справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 .
У відзиві на позовну заявуОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_4 , просила відмовити у задоволенні позовних вимог як необґрунтованих та заявлених поза межами строку позовної давності. Подала заяву про застосування строків позовної давності в порядку частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України.
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 07 лютого 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду заподіяну внаслідок злочину в розмірі 7000 грн.         
В решті частині заявлених вимог – відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , від імені якого діє  ОСОБА_2 ,посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди понесеної внаслідок пошкодження автомобіля в розмірі 79 961 грн., вартості експертного авто-товарознавчого дослідження в розмірі 1056, 96 грн та витрат на придбання ліків в розмірі 2 382,8 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Рішення суду в частині часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди змінити, задовольнивши позовні вимоги в цій частині у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що ним заявлені вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в межах позовної давності, а при визначені розміру моральної шкоди суд першої інстанції в достатній мірі не врахував характер та обсяг страждань яких він зазнав та продовжує зазнавати внаслідок спричинення йому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а тому враховуючи зазначені обставини та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначений ОСОБА_1 розмір моральної шкоди у розмірі 60 000 грн є у повній мірі вмотивованим та співмірним.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 7000 грн скасувати і постановити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не застосував до даних правовідносин вимоги ч.1 ст.261 та ч.2 ст.265 ЦК України та помилково не врахував, що згідно положень ст. 253, 256,257,261 ЦК України, відлік строку позовної давності почався з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, а саме з 17.08.2015 року. Крім того, посилається на правовий висновок, викладений у Постанові від 11 жовтня 2017 року №6-1365цс17, в якій зазначено, що право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди виникає з дня скоєння ДТП, внаслідок якої пошкоджено автомобіль, і саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності. Також зазначив, що посилання суду першої інстанції про набрання вироку Миколаївського районного суду Миколаївської області чинності 24.01.2017 року є помилковим та не ґрунтується на вимогах ст.392 п.1 ч.2 ст.395 КПК України.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_4 , доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , від імені якого діє  ОСОБА_2 ,не визнає. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. 
Згідно з частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).
Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 3).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Положеннями статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина 6 статті 82 ЦПК України).
З матеріалів справи та встановлених судом обставин убачається наступне.
ОСОБА_3 17 серпня 2015 року, о 13 год. 00 хв., в світлий час доби керуючи технічно справним автомобілем марки «SKODA FABIA SEDAN» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з допустимою швидкістю, здійснювала рух по сухому асфальтобетонному дорожньому покриттю автодороги «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» з боку м. Миколаєва в напрямку м. Одеса.
Рухаючись в умовах достатньої видимості та проїжджаючи 116 км+810 м. вищевказаної автодороги, поблизу с. Половинки Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_3 з метою обгону транспорту, який рухався в попутному напрямку, виїхала на смугу зустрічного руху, чим грубо порушуючи п.п. 1.3, 2.3 «Б», 12.1, 12.3, 14.2 «В» Правил дорожнього руху України, проявила неуважність в дорожній обстановці, яка виникла, не зменшуючи швидкість свого руху, та не застосовуючи заходів екстреного гальмування, допустила зіткнення з вантажно-пасажирським автобусом марки «Mercedes-Benz 312D», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався назустріч, під керуванням водія ОСОБА_1 .
Зазначені обставини встановлені вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2016 року у справі № 480/2452/16-к, який набув чинності 24 січня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України. Цивільний позов ОСОБА_1 був залишений без розгляду.
Відповідно до висновку Експертного авто-товарознавчого дослідження транспортного засобу № 239, розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mercedes-Benz 312D», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 129 961,00 грн.         30 березня 2017 року ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» сплатила ОСОБА_5 страхове відшкодування у розмірі 50000 грн., що визнавалося учасниками справи, а тому на підставі частини 1 статті 82 ЦПК України, вказана обставина не підлягає доказуванню.
Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2016 року встановлено, що згідно з висновком судово-медичної експертизи, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді: перелому дужки та поперекового відростка 5-го шийного хребта зліва з компресією коришків 4,5 шийного хребта, травматичного антіліетезу 4-го шийного хребта, парезу лівої кінцівки.
У зв`язку із отриманими внаслідок ДТП тілесними ушкодженнями ОСОБА_1 проходив лікування:
– у період з 19 серпня 2015 року до 25 серпня 2015 року в нейрохірургічному відділенні Міської лікарні швидкої медичної допомоги МОЗ України УОЗ у м. Миколаєві;
– у період з 12 жовтня 2015 року до 21 жовтня 2015 року в Ортопедо-вертебрологічному центрі ПП «Сучасні медичні технології»;
– у період з 23 червня 2017 року до 03 липень 2017 року, та з 06 лютого 2018 року до 16 лютого 2018 року, в неврологічному відділенні Скадовської ЦРЛ.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідачки та отримання власником пошкодженого транспортного засобу від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 50000 грн. 
       Предметом спору є відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
       Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
       Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
       Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
       При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
       Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
       Оскільки вартість майнового збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідачки, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із винної особи, підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.
       Отже суд прийшов до правильного висновку про те, що позивач має право на відшкодування майнової шкоди у виді матеріальних збитків внаслідок пошкодження автомобіля в сумі 79961  грн.,вартості експертного авто-товарознавчого дослідження в сумі 1056,96 грн. та витрат на придбання ліків у розмірі 2382,8 грн. 
       За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.
       Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       Отже позивач має також має право на відшкодування моральної шкоди. 
       Разом з тим, обгрунтованми є доводи представника відповідачки щодо пропуску ОСОБА_1 строків звернення до суду.
       Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
       Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до статті 128 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого (частина 1). Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства (частина 4). Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства (частина 7).
Згідно з частиною 2 статті 265 ЦК України якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.
Як вже було встановлено, вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2016 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілим ОСОБА_1 отримано середньої тяжкості тілесні ушкодження. Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків, моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення злочину, був залишений без розгляду. Вирок набрав законної сили 24.01.2017 й доводи представника відповідачки щодо набрання вказаним вироком суду законної сили 21.01.2017 є помилковими, оскільки суперечать положенням статей 115, 395, 532 КПК України. 
За змістом частини 1 статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.
З огляду на те, що цивільний позов пред`явлений ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, вироком суду, який набрав чинності 24.01.2017 залишено без розгляду, а в порядку цивільного судочинства він звернувся 24.01.2020 року, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що строк позовної давності за вимогами про відшкодування моральної шкоди, а також витрат на лікування та придбання ліків, не пропущено. Тоді як, за вимогами про відшкодування майнової шкоди у виді матеріальних збитків внаслідок пошкодження автомобіля в сумі 79961,00 грн. та вартості експертного авто-товарознавчого дослідження в сумі 1056,96 грн., з якими ОСОБА_1 звернувся до суду шляхом уточнення позовних вимог лише 11.09.2020 року, строк позовної давності пропущено і це, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову за вказаними вимогами.
       Стягуючи з відпоавідачки на користь позивача 7 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, правильно виходив з доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, і виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.
        Апеляційний суд погоджується із висновками суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Щодо вимоги про стягнення витрат на лікування та придбання ліків, суд правильно зазначив про те, що до позовної заяви ОСОБА_1 долучено копії квитанцій та фіскальних чеків, з яких суд вважав належними доказами на підтвердження витрат на лікування та придбання лікарських засобів, наступні квитанції: від 29.06.2017 на суму 36,50 грн., від 26.06.2017 на суму 47,03 грн., від 23.06.2017 на суму 8,00 грн., від 26.06.2017 на суму 21,96 грн., від 30.06.2017 на суму 14,50 грн., від 01.07.2017 на суму 36,58 грн., від 27.06.2017 на суму 14,54 грн., від 08.02.2018 на суму 128,63 грн., від 12.02.2018 на суму 154,76 грн., від 27.06.2017 на суму 32,20 грн., від 01.07.2017 на суму 20,42 грн., від 15.02.2018 на суму 85,73 грн. (т. 1 а.с. 31-33). 
Придбання зазначених у вище перелічених квитанціях та чеках препаратів відповідає періодам лікування ОСОБА_1 зокрема: з 23 червня 2017 року по 03 липня 2017 року та з 06 лютого 2018 року до 16 лютого 2018 рок у неврологічному відділенні Скадовської ЦРЛ.
Разом із тим, суд не прийняв як докази на підтвердження витрат на лікування потерпілого наступні квитанції та чеки: від 31.05.2017 на суму 350 грн. за проведення денситометрії, від 25.10.2015 на суму 60 грн. та від 26.10.2015 на суму 50 грн. за проведення ампліпульсу, від 31.05.2017 на суму 130 грн. та від 22.06.2017 на суму 1000 грн. за рентген (т. 1 а.с. 31, 32, т. 2 а.с. 1), оскільки здійснені поза межами періодів лікування ОСОБА_1 , не підтверджені рекомендаціями в наявних медичних документах щодо проходження вказаних процедур та обстеження.
За таких обставин суд правильно встановив, що позивачем підтверджені витрати на лікування та придбання лікарських засобів у сумі 600,85 грн., які мають бути відшкодовані відповідачкою. 
Як вбачається з платіжного доручення від 28.12.2016 в рахунок відшкодування витрат на лікування позивача, відповідачкою були сплачені кошти в сумі 1814,61 грн. (т. 1 а.с. 53). Отримання вказаних коштів не заперечувалася ОСОБА_1 , проте їх сплату пов`язував із компенсацією купівлі ним вітамінів, необхідних для відновлення організму після отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень.
Виходячи з того, що сума відшкодованих відповідачкою витрат на лікування позивача згідно платіжного доручення від 28.12.2016 значно перевищує суму вказаних витрат, встановлених під час судового розгляду, й позивачем у розумінні статей 77, 80 ЦПК України не доведено необхідність відшкодування інших понесених ним витрат на лікування чи придбання лікарських засобів, колегія суддів вважає, що суд правильно відмовив позивачу у задоволенні позову в цій частині. 
       Отже, проаналізувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені позивачем вимоги, надані сторонами докази на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов обгрунтованого висновку про часткове задовлення заявленмих вимог в частині відшколдування моральної шкоди. В частині заялених вимог про стягнення майнової шкоди у виді матеріальних збитків внаслідок пошкодження автомобіля в сумі 79961  грн.,вартості експертного авто-товарознавчого дослідження в сумі 1056,96 грн. суд правильно відмовив за пропуском строку позовної дасності. В частині вимог про стягення витрат на придбання ліків у розмірі 2382,8 грн. суд відмовив за необгрунтованістю. 
       Наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, та, переважно, спрямовані на переоцінку доказів у справі та не спростовують висновків суду. 
       Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
        Керуючись ст. 367, 374,375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 ,  від імені  якого діє  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , від імені  якої діє  ОСОБА_4 , залишити без задоволення,  а  рішення Скадовського районного  суду Херсонської області від 20 листопада  2020 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                          Т.Г.Чорна

Судді:                                                                                                        Л.В.Пузанова

                                                                                                                      І.В.Склярська 

Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року

Суддя                                                                         Т.Г. Чорна