Справа № 18022021                                Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І. 
Провадження № 22-ц/811/3321/20                Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І., 
секретаря: Іванової О.О.,
з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи – Виконавчого комітету Червоноградської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третьої особи: Виконавчого комітету Червоноградської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням , а саме квартирою АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у вказану квартиру він вселився зі згоди наймача ОСОБА_3 , як член її сім`ї , на початку 90-х років вони з ОСОБА_3 стали проживати однією сім`єю, вели з нею спільне господарство і проживали спільно з відповідачкою до того часу, поки вона разом із малолітньою дочкою виїхала у Російську Федерацію на постійне місце проживання.
Стверджував, що вказана квартира стала нього постійним місцем проживання і такою залишається до сьогодні. 
За наведених обставин просив позов задовольнити.
Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_3 була основним квартиронаймачем спірної квартири та цю обставину визнав суд.
Вказував, що на час його вселення у цю квартиру між ним та ОСОБА_3 як наймачем не надавалась саме письмова згода, проте була її усна згода. До матеріалів справи ним долучено докази того, що у цій квартирі він дійсно проживає, утримує та сплачує за неї комунальні послуги. 
Також зазначає, що свідки в судовому засіданні підтвердили, що якийсь час вони дійсно проживали з ОСОБА_3 у цій квартирі і вони були поєднані спільним побутом, вели спільне господарство, що узгоджується з викладеним ним у позовній заяві. 
Стверджує, що ці фактичні обставини справи, які підтверджуються належними та допустимими доказами, доводять той факт, що він у встановленому законом порядку зі згоди наймача квартири вселився у цю квартиру, користувався та проживав у ній спільно з ОСОБА_3 та залишився нею користуватися та проживати після від`їзду ОСОБА_3 на ти х самих умовах. 
Вважає, що по справі повно та об`єктивно доведено факт його користування квартирою на законних підставах, а тому рішення суду незаконне та необґрунтоване, оскільки висновки суду про недоведеність його позовних вимог не відповідають обставинам справи та зібраним докам на їх підтвердження. 
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
В судове Виконавчий комітет Червоноградської міської ради не з`явився, подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі представника Виконавчого комітету Червоноградської міської ради.
Заслухавши суддю-доповідача, поясненняОСОБА_1  та його представника ОСОБА_2  на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судом та матеріалами справи встановлено, що відповідно до довідки Відділу реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області від 22 січня 2020 року № 1288 ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .( а.с. 8)
Згідно відповіді Виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 19 березня 2020 року основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 а являється ОСОБА_3 , позивач за даною адресою не зареєстрований.
Відповідно до акту КП “Червонограджитлокомунсервіс” ОСОБА_1 дійсно на даний час проживає за адресою АДРЕСА_2 без реєстраії (а.с 9).
Постановляючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що доказів на підтвердження користування зазначеною квартирою, вселення до неї згідно з передбаченим чинним законодавством порядком і ведення господарства в ній позивачем надано не було.
З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, виходячи із наступних обставин.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на  які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,  які  були досліджені в   судовому засіданні.
Статтею 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За вимогами статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст.103 ЖК України, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Згідно акту від 06 квітня 2020 року, підписаного ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які проживають у будинку за адресою АДРЕСА_3 ., ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі вже більше 20 років і місце її знаходження не відоме, всі і роки в квартирі постійно проживає ОСОБА_7 ( а.с. 10).
Відповідно довідки КП ЛОР “Червоноградське міжміське Бюро технічної інвентаризаії” №221 від 28 березня 2011 року Червоноградським МБТІ перевірено наявність зареєстрованої приватної власності у громадянина ОСОБА_1 , приватної власності на нерухомість по АДРЕСА_4 за ним не зареєстровано. (а.с. 14)
Згідно з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборог відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 відомості відсутні. (а.с. 15).
З матеріалів справи також вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертався в Червоноградський ВП із заявою від 06 квітня 2020 року про розшук ОСОБА_3 , як зниклої особи, на яку отримав відповідь від 09 квітня 2020 року про те, що розгляд заяви припинено у зв`язку із встановлення місцезнаходження ОСОБА_3 . З матеріалів перевірки по вказаній заяві окрім того, що ОСОБА_3 виїхала в Російську Федерацію інших конкретних відомостей про її місце проживання не міститься.
Показами свідка ОСОБА_8 , наданими в суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_1 вона знає як сусіда з 1993 року, що він трохи проживав з ОСОБА_3 . Після 1990 року ОСОБА_9 поїхала, а куди не знає. За квартиру дбає, поробив ремонти.
Свідок ОСОБА_4 у суді першої інстанції пояснив, що він є сусідом ОСОБА_1 .. Він проживає у квартирі АДРЕСА_5 з 1975року. У квартирі АДРЕСА_6 проживала ОСОБА_9 , скільки вони разом проживали не знає. ОСОБА_9 дуже давно поїхала за ОСОБА_10 . ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_6 разом із своєю дружиною.
Крім того, в матеріалах справи містяться копії квитанції про оплату комунальних послуг за користування квартирою АДРЕСА_1 за листопад 2019 року, а також за період з січня по квітень 2020 року (а.с. 61-68)
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частинами першою та другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем ОСОБА_1 надано докази того, що у спірній квартирі він дійсно тривалий час проживає, утримує та сплачує за неї комунальні послуги, інше нерухоме майно у його власності чи володінні відсутнє, поясненнями свідків підтверджено, що він дійсно проживав з ОСОБА_11 у цій квартирі з її згоди, вів з нею спільне господарство поки вона не виїхала в Російську Федераію, відтак колегія суддів дійшла висновку про те, що позов підлягає до задоволення, оскільки позивачем доведено факт тривалого користування спірною квартирою на законних підставах. 
Суд першої інстанції в повній мірі не визначився з характером спірних правовідносин, не дав належної правової оцінки доказам, які позивач подав на підтвердження своїх вимог та заперечень, неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи по суті спору, а тому оскаржуване Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1  з наведених вище мотивів.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.