Номер провадження: 33/813/293/21
Номер справи місцевого суду: 521/393/21 
Головуючий у першій інстанції Коблова О.Д. Доповідач Журавльов О. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі головуючого судді Журавльова О.Г., за участі секретаря судового засідання Воронової Є.Р., представника Одеської митниці Держмитслужби – Бурчо І.Й., розглянувши апеляційну скаргу представника Одеської митниці Держмитслужби – Кептене Д.А. на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 28 січня 2021 року, відносно:

громадянина ОАЕ  ОСОБА_1 , паспорт № НОМЕР_1 дійсний до 06.05.2022, директор компанії «SUNACCORN F.Z.E.»,

-в справі про порушення митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 МК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеною постановою суду першої інстанції провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності громадянина ОАЕ ОСОБА_2 за протоколами про адміністративне правопорушення № 1195/50000/20, 1199/50000/20 та 1202/50000/20, 1203/50000/20, 1204/50000/20, 1205/50000/20, 1206/50000/20 від 23.11.2020, 25.11.2020 та 27.11.2020, закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України.
Товари, вилучені протоколами про порушення митних правил 1195/50000/20, 1199/50000/20, 1202/50000/20, 1203/50000/20, 1204/50000/20, 1205/50000/20, 1206/50000/20 від 23.11.2020, 25.11.2020 та 27.11.2020, повернуті власнику/імпортеру товарів, згідно з контрактом та інвойсами - ТОВ «БУДПАРТНЕР ЛТД» або уповноваженій особі в установленому законом порядку, після сплати всіх необхідних митних платежів.
Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що працівниками митниці при застосуванні законодавчих актів невірно зроблено висновок та надана неправильна кваліфікація діям громадянина ОСОБА_3 .
Враховуючи, що митницею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 були вчинені дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України на підставі документів, що містять неправдиві відомості, необхідні для визначення їх митної вартості, що виключає наявність в його діях складу порушення митних правил, відповідальність за яке встановлена ч. 1 ст. 483 МК України.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись з прийнятим рішенням, представник Одеської митниці Держмитслужби – Кептене Д.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, ухвалити нову постанову, якою визнати громадянина ОСОБА_2 винним у вчиненні ним порушення митних правил, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 100% від вартості товарів – безпосередніх предметів порушення митних правил та конфіскації цих товарів, а в разі неможливості конфіскації товарів стягнути їх вартість.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що:

1)судом першої інстанції були проігноровані заперечення представника митного органу щодо об`єднання в одне провадження протоколів про адміністративне правопорушення№ 1195/50000/20, 1199/50000/20 та 1202/50000/20, 1203/50000/20, 1204/50000/20, 1205/50000/20, 1206/50000/20 від 23.11.2020, 25.11.2020, 27.11.2020;

2)судом не було задоволено усне клопотання представника митного органу щодо виклику ряду осіб та витребування у них документів;

3)Берніков Е., займаючи посаду директора компанії «SUNACCORN F.Z.E.», повинен був забезпечити надання до митного контролю документів з достовірною та правдивою інформацією. З вказаних обставин директор компанії «SUNACCORN F.Z.E.»  ОСОБА_5  здійснив незаконне переміщення товарів через митний кордон України та надав інвойс, що містить неправдиві відомості щодо найменування товарів, їх ваги, кількості, тому в його діях містяться ознаки порушення митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 МК України;

4)суд першої інстанції не надав оцінку, що всі протоколи про порушення митних правил, складені відносно ОСОБА_2 , відповідають діючому законодавству України, а відповідно до ч. 9 ст. 494 МК України, протокол про порушення митних правил може складатись за відсутності особи правопорушника, тому вказана обставина не може слугувати підставою для закриття провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Одеської митниці Держмитслужби Бурчо І.Й. просила суд скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та задовольнити апеляційну скаргу.
Від гр. ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшла заява №ЕП-3253/21 аід 17.02.2021 року, в якій він просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишити постанову суду першої інстанції без змін та розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги та пояснення представника ОСОБА_6 , апеляційний су дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Згідно ч. 7 ст. 294 КУпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 483 МК України переміщення або дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, тобто з використанням спеціально виготовлених сховищ (тайників) та інших засобів або способів, що утруднюють виявлення таких товарів, або шляхом надання одним товарам вигляду інших, або з поданням органу доходів і зборів як підстави для переміщення товарів підроблених документів чи документів, одержаних незаконним шляхом, або таких, що містять неправдиві відомості щодо найменування товарів, їх ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача, кількості вантажних місць, їх маркування та номерів, неправдиві відомості, необхідні для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, – тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 100 відсотків вартості товарів – безпосередніх предметів порушення митних правил з конфіскацією цих товарів, а також товарів, транспортних засобів із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для переміщення товарів – безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.
Отже, ч. 1 ст. 483 МК України передбачає відповідальність за переміщення або дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, серед іншого, шляхом подання органу доходів і зборів як підстави для переміщення товарів документів, що містять неправдиві відомості щодо найменування товарів, їх ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача, кількості вантажних місць, їх маркування та номерів, неправдиві відомості, необхідні для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості.
Зі змісту правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України, слідує, що:
- об`єктом правопорушення за ч. 1 ст. 483 МК України, пов`язаного з порушенням митних правил, є охоронюваний МК України та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю;
- об`єктивною стороною передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України правопорушення є: переміщення або дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, тобто з використанням спеціально виготовлених сховищ (тайників) та інших засобів або способів, що утруднюють виявлення таких товарів, або шляхом надання одним товарам вигляду інших, або з поданням органу доходів і зборів як підстави для переміщення товарів підроблених документів чи документів, одержаних незаконним шляхом, або таких, що містять неправдиві відомості щодо найменування товарів, їх ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача, кількості вантажних місць, їх маркування та номерів, неправдиві відомості, необхідні для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості;
- суб`єктом наведеного правопорушення є громадяни - декларанти, які на момент вчинення такого правопорушення досягли 16-річного віку, а при вчиненні порушень митних правил підприємствами - посадові особи цих підприємств;
- суб`єктивна сторона за ч. 1 ст. 483 МК України передбачає прямий умисел, тобто, винний у скоєнні правопорушення чітко розуміє та усвідомлює обставини і характер незаконного переміщення товарів, предметів і речовин через митну територію України і прагне їх ввезти на територію України чи вивезти з України з конкретною метою порушення встановленого порядку.
Таким чином, правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України може бути вчинено лише умисно, коли особа знає, що документи, які вона надає митному органу, як підставу для переміщення товару - є підробкою, чи містять неправдиві дані, але бажає таким чином незаконно перемістити товар.
У відповідності до правової позиції Верховного Суду України для притягнення до відповідальності за ст. 483 МК необхідна наявність умислу в діях особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Не можна розглядати як порушення митних правил дії особи, яка, переміщуючи товари через митний кордон України, надала митним органам супровідні документи з відомостями, що не відповідають дійсності, без умислу порушити митні правила, передбачені чинним законодавством України (п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року «Про судову практику у справах про контрабанду та порушення митних правил» із послідуючими змінами від 30.05.2008 року №8).
Як вбачається з матеріалів справи, згідно протоколів про адміністративне правопорушення № 1195/50000/20, 1199/50000/20 та 1202/50000/20, 1203/50000/20, 1204/50000/20, 1205/50000/20, 1206/50000/20 від 23.11.2020, 25.11.2020 та 27.11.2020, які були складені у відношенні гр. ОСОБА_2 , за ознаками скоєння правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України, а саме, що ним вчинено дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України на підставі документів, що містять неправдиві відомості необхідні для визначення їх митної вартості.
Так, з протоколів вбачається, що 12.11.2020 одержувачем/декларантом ТОВ «БУДПАРТНЕР ЛТД», в особі ОСОБА_7 , з метою ввезення товарів на митну територію України, забезпечення їх доставки до митного органу призначення та митного оформлення товарів, підготовлені та подані до Одеської митниці Держмитслужби в електронному вигляді наступні МД типу «ІМ 40 ЕЕ»:
- № UA500000/2020/920744 разом з інвойсом № 5093 від 25.09.2020;
- № UA500150/2020/209372 разом з інвойсом № 3536 від 26.09.2020;
- № UA500000/2020/920745 разом з інвойсом № 8940 від 01.10.2020;
- № UA500150/2020/209371 разом з інвойсом № 6058 від 20.09.2020;
- № UA500150/2020/209373 разом з інвойсом № 0256 від 29.09.2020;
- № UA500150/2020/209378 разом з інвойсом № 2057 від 17.09.2020;
- № UA500150/2020/209377 разом з інвойсом № 8760 від 13.09.2020.
В зазначених митних деклараціях та поданих документах було заявлено 53 найменувань товарів в асортименті.
В ході проведеного 20.11.2020 митного огляду, здійснення митного контролю вантажу, а також порівнянням даних, які містяться в поданих разом з МД товаросупровідних документах та додатково поданих інвойсах, встановлено невідповідність фактично наявних товарів у контейнерах №№HASU4075093, MEDU4273536, HMCU9148940, TGHU6076058, GLDU7720256, TGBU8602057, НОМЕР_2 даним, заявленим у митних деклараціях та товаросупровідних документах.
Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову гра справах про контрабанду та порушення митних правил» від 03.06.2005 № 8 (зі змінами): «переміщення предметів із приховуванням від митного контролю - це їх переміщення через митний кордон України, у т.ч. шляхом подання митному органу як підстави для переміщення товарів підроблених документів чи таких, що містять неправдиві дані».
Відповідно п. 6 цієї Постанови Пленуму, необхідно враховувати, що підставою для переміщення товарів через митний кордон є визначені нормативними актами документи, без яких неможливо одержати дозвіл митного органу на пропуск товарів через митний кордон. Це, зокрема, можуть бути митна декларація, контракт, коносамент, ліцензія, квота, товаросупровідні документи, дозвіл відповідних державних органів.
Документами, що містять неправдиві дані, є, зокрема, такі, в яких відомості щодо суті угоди, найменування, асортименту, ваги, кількості чи вартості товарів, а також їх відправника чи одержувача, держави, з якої вони вивезені чи в яку перемішуються, не відповідають дійсності.
Відповідно до ч. 3 ст. 335 МК України та п. 2.1 Порядку виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 30.05.2012 № 631 (далі – Порядок 631), для здійснення митного оформлення товарів декларант подає до підрозділу митного оформлення митну декларацію, рахунок або інший документ, який визначає вартість товару (інвойс), та у випадках, встановлених Митним кодексом України також декларацію митної вартості.
Згідно ст. 49 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України є вартість товару, яка базується на ціні, що фактично сплачена, або підлягає сплаті за ці товари.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Частиною 2 статті 57 МК України встановлено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 52 МК України, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
Відповідно до ч. 2 ст. 459 МК України суб`єктами адміністративної відповідальності за порушення митних правил можуть бути громадяни, які на момент вчинення такого правопорушення досягли 16-річного віку, а при вчиненні порушень митних правил підприємствами - посадові особи цих підприємств
Посадова особа підприємства - керівник та інші працівники підприємства (резиденти та нерезиденти), які в силу постійно або тимчасово виконуваних ними трудових (службових) обов`язків відповідають за виконання вимог, встановлених законами та іншими нормативно-правовими актами України, а також міжнародними договорами України з питань митної справи.
Пунктом 3 ст. 65 Господарського кодексу України передбачено, що для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами (п. 5 зазначеної статті).
Статтею 257 МК України визначено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.
Митне оформлення – це виконання митних формальностей (тобто сукупності дій, що підлягають виконанню відповідними особами і митними органами з метою дотримання вимог законодавства України з питань митної справи) необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; випуск товарів - це надання митним органом права на користування та/або розпорядження товарами, щодо яких здійснюється митне оформлення, відповідно до заявленої мети (стаття 4 МК України).
Відповідно до вимог ст. 259 МК України, попередня митна декларація подається до ввезення в Україну товарів, транспортних засобів комерційного призначення (у тому числі з метою транзиту) або після їх ввезення, якщо ці товари, транспортні засоби перебувають на території пункту пропуску через державний кордон України, а також подається декларантом або уповноваженою ним особою митному органу, в зоні діяльності якого товари будуть пред`явлені для митного оформлення, з метою проведення аналізу ризиків та прискорення виконання митних формальностей. 
Згідно з Класифікатором митних декларацій, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 № 1011 «Про затвердження відомчих класифікаторів інформації з питань державної митної справи, які використовуються у процесі оформлення митних декларацій» (далі – наказ Мінфіну № 1011), митна декларація типу «ІМ 40 ЕЕ» - попередня митна декларація з обсягом даних, необхідним для пропуску товарів через митний кордон України та доставлення до митного органу призначення. 
Тобто, у разі ввезення товарів на митну територію України декларант або уповноважена ним особа попередньо повідомляють митний орган, у зоні діяльності якого товари будуть пред`явлені для митного оформлення, про намір ввезти ці товари. 
В подальшому, з метою випуску вказаних товарів у вільний обіг на митну територію України до митного органу призначення у визначених ч. 13 ст. 259 МК України випадках, подається додаткова декларація до попередньої митної декларації типу «ІМ 40 ДЕ», при цьому декларантом або уповноваженою ним особою перед подачею митної декларації можуть бути реалізовані права, передбачені ст. 266 МК України, у тому числі і на проведення фізичного огляду товарів з метою перевірки їх відповідності опису (відомостям), зазначеному у товаросупровідних документах, брати проби та зразки товарів. 
Митна декларація типу «ІМ 40 ДЕ» - це додаткова декларація до попередньої митної декларації (наказ Мінфіну № 1011), яка подається до відповідного митного органу, яким була оформлена відповідна попередня митна декларація. 
Митна декларація типу «ІМ 40 ЕЕ» разом із митною декларацією типу «ІМ 40 ДЕ» становлять митну декларацію, заповнену в звичайному порядку. 
Під митною декларацією, заповненою у звичайному порядку, розуміється митна декларація, що містить обсяг відомостей (даних), достатній для завершення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення у заявлений митний режим. 
Оформлення митним органом митної декларації, заповненої у звичайному порядку, є випуском товарів у заявлений митний режим (ч. 1 ст. 258 МК України).
Таким чином, на підставі вищевикладеного та матеріалів справи, в даному випадку попередні митні декларації типу «ІМ 40 ЕЕ» :
- № UA500000/2020/920744;
- № UA500150/2020/209372;
- № UA500000/2020/920745;
- № UA500150/2020/209371;
- № UA500150/2020/209373;
- № UA500150/2020/209378;
- № UA500150/2020/209377 використовувались для ввезення товарів на митну територію України та забезпечення їх доставки під митним контролем до підрозділу призначення Одеської митниці Держмитслужби. 
Для випуску товарів у вільний обіг, до митного органу призначення декларант (уповноважена особа) повинен подати додаткову митну декларацію («ІМ 40 ДЕ»), без оформлення якої неможливо сплатити митні платежі, товар не вважається оформленим у вільне використання та не може бути виданий одержувачу. Саме на цьому етапі можливо проведення декларантом (уповноваженою особою) фізичного огляду товарів з метою перевірки їх відповідності опису, зазначеному у товаросупровідних документах, брати проби та зразки товарів.
Таким чином, попередні митні декларації використовується як документ контролю доставки товарів, по прибуттю товару до місця призначення, декларант (уповноважена особа) подає додаткову митну декларацію типу «ІМ 40 ДЕ», в якій товар декларується у повному обсязі, та за якою нараховуються і сплачуються митні платежі за ввезення товару.
Тобто, визначений законодавством статус попередньої митної декларації (тип «ЕЕ») не тотожний митній декларації, заповненій у звичайному порядку (ч.ч. 13,14 ст. 259 МК України) з достатнім обсягом відомостей для завершення митного оформлення у заявлений митний режим, а є лише повідомленням про намір ввезти товари на митну територію України. 
Діючим законодавством передбачений такий документ як «попередня митна декларація з обсягом даних, необхідним для випуску товарів у митний режим», але згідно з наказом Мінфіну № 1011 цей документ класифікується як декларація типу «ІМ ЕА».
Однак, у випадку, за яким складено протоколи про порушення митних правил №№ 1195/50000/20, 1199/50000/20 та 1202-1206/50000/20), товар переміщувався за попередніми митними деклараціями «ІМ ЕЕ». За цими деклараціями у будь-якому випадку митне оформлення в режимі імпорт (випуск у вільний обіг) не може бути проведено, оскільки необхідно подання додаткових декларацій, тільки після митного оформлення яких одержувач вправі розпоряджатись/користуватись товаром згідно із заявленою метою.
Враховуючи наведене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неправильної кваліфікації митного органу, наданої діям гр. ОСОБА_3 .
Відповідно до вимог ст. 265 МК України декларантами мають право виступати:
1) при переміщенні товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України або при зміні митного режиму щодо товарів на підставі зовнішньоекономічного договору, укладеного резидентом, - резидент, яким або від імені якого укладено цей договір;
2) в інших випадках - особа, яка відповідно до законодавства України має право вчиняти щодо товарів, транспортних засобів комерційного призначення юридично значущі дії від свого імені.
Декларантами можуть бути тільки резиденти, крім випадків переміщення через митний кордон України.
Митним кодексом України чітко визначені обов`язки, права та відповідальність декларанта та уповноваженої ним особи, які закріплені статтею 266 цього Кодексу. Декларант зобов`язаний:
1) здійснити декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом;
2) на вимогу митного органу пред`явити товари, транспортні засоби комерційного призначення для митного контролю і митного оформлення;
3) надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей;
4) у випадках, визначених цим Кодексом та Податковим кодексом України, сплатити митні платежі або забезпечити їх сплату відповідно до розділу X цього Кодексу;
5) у випадках, визначених цим Кодексом та іншими законами України, сплатити інші платежі, контроль за справлянням яких покладено на митні органи.
У разі самостійного декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення декларантом передбачену цим Кодексом відповідальність за вчинення порушення митних правил у повному обсязі несе декларант.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідальність за вчинення адміністративного правопорушення повинен нести ОСОБА_5 , який займає посаду директора компанії «SUNACCORN F.Z.E.», є необґрунтованими.
Як вбачається з матеріалів справи про порушення митних правил №№ 1195/50000/20, 1199/50000/20 та 1202-1206/50000/20, під час подання митному органу, як митної декларації типу «ІМ40ЕЕ» № UA500000/2020/920744, а також інвойсів №№ 5093, 3536, 8940, 6058, 0256, 2057 та 8760, як підстави для переміщення товарів, які містять неправдиві відомості щодо найменування, наявності, кількості, ваги та вартості товарів, відповідальною особою за це визначено ОСОБА_2 , як директора продавця товарів компанії «SUNACCORN F.Z.E», а не посадову особу - декларанта ТОВ «БУДПАРТНЕР ЛТД».
Оскільки гр. ОСОБА_4 не складалися та не подавалися декларації до митного органу, відсутній склад адміністративного правопорушення в діях останнього.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
Частина 1 статті 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».
Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції «кожен, кого обвинувачене у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч. 3 ст. 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 року, заява №16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».
У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Склад правопорушення - наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу загалом.
Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.
Згідно ст. 486 МК України, завданням провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог Закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 458 МК України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Згідно ст. 9 КУпАП, проступком визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається скоєним умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Отже, апеляційний суд, повторно дослідивши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника Одеської митниці Держмитслужби, дійшов висновку, що митницею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 були вчинені дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України на підставі документів, що містять неправдиві відомості необхідні для визначення їх митної вартості, що виключає наявність в його діях складу порушення митних правил, відповідальність за яке встановлена ч. 1 ст. 483 МК України.
Тому апеляційний суд, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності та керуючись конституційним принципом презумпції невинуватості, вказаним в ст. 62 Конституції України (тобто вина особи, яка притягається до відповідальності повинна бути доведена органом який склав протокол, а доводи вини повинні ґрунтуватися на доказах, об`єктивність яких не викликала б жодних сумнівів), вважає що митним органом не було надано достовірних доказів на підтвердження вини особи та її винність не доведена, а отже погоджується з висновками суду першої інстанції.
Згідно ч. 2 ст. 528 МК України, у справі про порушення митних правил суд (суддя) виносить одну з постанов, передбачених частиною першою статті 527 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.
Статтею 247 КУпАП встановлені обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення.
Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно ст. 9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.
17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав і основоположних свобод», а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з правовою позицією, висловленою в рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України», принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 23.09.1998 року по справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини вказує, що усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачити повною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія.
Принцип правової визначеності є необхідним елементом принципу верховенства права. В свою чергу, вимоги державного органу, які адресовані суб`єкту господарювання під час проходження тих чи інших адміністративних процедур, мають бути аналогічними із практикою застосування таких процедур і в інших умовах.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
Доводи апеляційної скарги відносно заперечень представника митного органу щодо об`єднання судом першої інстанції в одне провадження за протоколами про адміністративне правопорушення відносно однієї й тієї ж особи, які розглядаються одним і тим же суддею є безпідставними, оскільки суд першої інстанції діяв відповідно до вимог ст. 36 КУпАП. 
Зазначаючи в апеляційній скарзі, що протоколи про порушення митних правил, складені відносно ОСОБА_2 , відповідають діючому законодавству України, які, згідно ч. 9 ст. 494 МК України, можуть складатись за відсутності особи правопорушника, митний орган залишив поза увагою, що визначення у вказаних протоколах ОСОБА_2 в якості суб`єкта відповідальності - директора компанії-продавця «SUNACCORN F.Z.E», для документування адміністративних правопорушень, юридична відповідальність за яке носить виключно індивідуальний характер, є безпідставним, що й було підставою для закриття провадження у справі відносно останнього.
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, про не задоволення усного клопотання представника митного органу щодо виклику осіб та витребування у них документів, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.
Таким чином, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного судового рішення.
Згідно із п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу Одеської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції як законну та обґрунтовану – залишити без змін.

Керуючись статтями 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу представника Одеської митниці Держмитслужби – Кептене Д.А. залишити без задоволення.
Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 28 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя Одеського апеляційного суду О.Г.Журавльов