КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 758/1078/18 Апеляційне провадження № 22-ц/824/1564/2021	Головуючий у суді першої інстанції - Захарчук С.С. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
28 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                         Нежура В.А.,
судді                                                          Березовенко Р.В., Суханова Є.М.,
секретар                                        Шебуєв Д.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду соціального страхування України (далі - Фонд), з урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати незаконним наказ директора виконавчої дирекції Фонду від 28.12.2017 № 1072, зобов`язати відповідача поновити її на посаді заступника начальника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 347 589,998 грн. за період з 02.01.2018 по 16.04.2019 та моральну шкоду у розмірі 60 000,00 грн., посилаючись на недотримання відповідачем встановленої законом процедури звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КЗпП України.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до наказу директора виконавчої дирекції Фонду від 28.12.17 її було звільнено з посади заступника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.12.17.
При звільненні її з роботи не було враховано те, що вона має вищу юридичну освіту, за період роботи дисциплінарні стягнення до неї не застосовувалися, має відзнаку, здобуває другу вищу освіту.
Крім того, не враховано, що вона є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, а також працівником, який навчається у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва та має малолітню дитину.
Таким чином, питання щодо наявності в неї переваг на залишення на посаді відповідачем не розглядалося.
До того ж, при звільненні з роботи у порушення вимог КЗпП України її особисто не було попереджено за два місяці про скорочення її посади та не було їй запропоновано іншу посаду.
З моменту прийняття постанов правління Фонду «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» від 12.09.17 № 47, «Про затвердження структури органів Фонду» від 10.10.17 № 50 та видання наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26.10.17 № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці» на вказані посади у виконавчу дирекцію Фонду приймалися інші працівники. Зокрема, до департаменту юридичної роботи прийнято 3 працівників.
Отже, її звільнення проведено з порушенням вимог ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України. Внаслідок незаконного звільнення з роботи їй завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, які вимагають у неї додаткових зусиль для організації її життя (т. 1 а.с. 1-5, 39-44, 87-88, 105, 175, 183, 188, 198).
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01.06.2020 у задоволенні позову відмовлено (т. 2 а.с. 65-71).
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що 27.10.2017 її було ознайомлено із відомістю щодо попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці та про можливе майбутнє звільнення. З даною відомістю ознайомились всі працівники виконавчої дирекції Фонду. Кого саме має бути вивільнено і які саме посади скорочуються зазначено не було, крім того, штатний розпис було складено лише 31.10.2017.
Також, відповідачем було порушено процедуру вивільнення стосовно проведення роботи по визначенню переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі, у зв`язку з тим, що питання щодо наявності переваг на залишення на посаді та роботі, передбачених законодавством, відповідачем взагалі не розглядалося. Будь-яка робота із визначення продуктивності і кваліфікації працівників, що підлягають вивільненню, не проводилася.
В той же час, до департаменту юридичної роботи прийнято 3 працівники - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Водночас апелянту на протязі вказаних двох місяців інша робота відповідачем не пропонувалася незважаючи на наявність вакантних посад.
Крім того, ОСОБА_1 не було ознайомлено також зі згодою Ради Професійних спілок працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на звільнення від 22.12.2017.
Суд визнав показання свідка ОСОБА_3 належним доказом, але даний свідок на дату звільнення ОСОБА_1 працював у Фонді на посаді директора департамента юридичної роботи, візував наказ про її звільнення, тому є зацікавленою особою у цій справі. Отже, твердження відповідача про те, що апелянту пропонувалась нова робота на посаді головного спеціаліста юридичного департаменту не підтверджена жодним доказом, матеріали справи не містять будь-якого відповідного персонального повідомлення про скорочення посади, яку займала апелянт, а також акту про відмову від запропонованої посади.
За таких обставин, наказ про звільнення ОСОБА_1 з 29.12.2017 був виданий на підставі процедури вивільнення, яка відбулася з порушенням норм Конституції та КЗпП України, а тому є незаконним та підлягає скасуванню (т. 2 а.с. 75-83).
24.09.2020 представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказується, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на її безпідставність та надуманість. Оскільки, у жовтні 2017 року у Фонді відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності та штату працівників, тому Фондом повністю додержано процедуру вивільнення ОСОБА_1 , і в частині персонального попередження про звільнення за 2 місяці, і в частині запропонування іншої роботи на посаді головного спеціаліста з 01.01.2018 у новоствореному відділі правового забезпечення господарської діяльності Фонду, однак, апелянт відмовилась від запропонованої посади (т. 2 а.с. 102-105).
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.
Представник відповідача Дубовик А.А. заперечував проти апеляційної скарги та просив її відхилити.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.17 ОСОБА_1 була прийнята на посаду заступника начальника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (т. 1 а.с. 9-12).
Відповідно до наказу директора виконавчої дирекції Фонду від 28.12.17 позивача звільнено з посади заступника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.12.17 (т. 1 а.с. 13).
Згідно з наказом виконавчої дирекції Фонду від 26.10.17 № 603 введено з 01.01.18 у виконавчій дирекції Фонду зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, вказані у постановах правління Фонду від 12.09.17 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.17 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10.10.17 № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.17 № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України» (т. 1 а.с. 135).
Відповідно до постанови правління Фонду від 08.02.17 № 13 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 7 988 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 267 штатних одиниць (т. 1 а.с. 112-116).
Згідно з постановою правління Фонду від 12.09.17 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01.01.18 граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5 192 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (т. 1 а.с. 117 - 118).
Постановою правління Фонду соціального страхування України від 10.10.17 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.18 структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та структуру виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (т. 1 а.с. 119-121).
20.07.17 директором виконавчої дирекції Фонду було затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 20.07.17 у кількості 267 штатних одиниць (т. 1 а.с. 123-127).
31.10.17 затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01.01.18 у кількості 188 штатних одиниць, за яким посади, яку обіймала позивач не передбачено (т. 1 а.с. 128-134).
Штатним розписом виконавчої дирекції Фонду, затвердженим 31.10.17 весь департамент юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду зі штатними одиницями посад 26 осіб, в тому числі нормативно-правовий відділ в кількості 8 осіб було ліквідовано.
З 01.01.18 посаду заступника начальника нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду, яку обіймала позивач, скорочено.
Згідно відомостей щодо попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці у відповідності до постанов правління Фонду від 12.09.17 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.17 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду соціального страхування України», від 10.10.17 № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», які вводяться в дію 01.01.18 та про можливе майбутнє звільнення 27.10.17 позивача було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці, про що свідчить її підпис (т. 1 а.с. 136).
19.12.17 виконавча дирекція Фонду звернулася до Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з поданням на масове вивільнення працівників. Серед переліку працівників було вказано ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 137-138).
22.12.17 Професійною спілкою працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України надано згоду на масове вивільнення працівників (т. 1 а.с. 139).
Відповідно до посадової інструкції директора департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_3 , затвердженої 08.11.17 директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України директор департаменту юридичної роботи має право здійснювати добір кадрів та подавати пропозиції директору виконавчої дирекції Фонду щодо прийняття на роботу, переведення, звільнення працівників департаменту, їх заохочення або притягнення до відповідальності згідно із законодавством (т. 1 а.с. 169-172).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами 1 - 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Частиною 1 статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Обставини, які враховуються при вирішенні питання про залишенні на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації встановлені ч.ч. 2, 3 ст. 42 КЗпП України.
Отже, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, тому доводи ОСОБА_1 про неповідомлення її за два місяці про звільнення спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме, персональний підпис за п. 9.1 у відомостях щодо попередження відповідно до п. 3.1 наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.2017 № 603 (т. 1 а.с. 136).
Згідно з ч. 3 ст. 49 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві. в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
На час попередження ОСОБА_1 (27.10.2017) про скорочення її посади, діяла лише постанова правління Фонду від 10.10.2017 № 50, а штатний розпис за якими з`явились нові посади у Фонді, які б відповідали кваліфікації позивача, затверджено пізніше (31.10.2017) після попередження позивача про скорочення її посади. Разом з цим, ОСОБА_1 до її звільнення (29.12.2018) пропонувалась інша робота по посаді головного спеціаліста з 01.01.2018 у новоствореному відділі правового забезпечення господарської діяльності Фонду юридичного апартаменту ВД Фонду, але ОСОБА_1 від запропонованої посади відмовилась. Дані обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_3 .
Доводи апелянта про те, що свідок ОСОБА_3 працював у Фонді на посаді директора департаменту юридичної роботи, є зацікавленою особою у даній справі, тому показання щодо запропонування ОСОБА_1 іншої посади не підтверджені ні повідомленням про скорочення її посади ні актом про відмову від запропонованої посади, колегія суддів оцінює критично. Оскільки в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_3 , в якій зазначено, що останній у разі потреби може засвідчити перед судом факт пропонування ОСОБА_1 у відповідності до ст. 492 КЗпП України іншої роботи за відповідною професією у юридичному департаменті на посаді головного спеціаліста відділу правового забезпечення господарської діяльності та факт відмови ОСОБА_1 від запропонованої роботи (т. 1 а.с. 84). Таку ж інформацію було викладено ОСОБА_3 в судовому засіданні під час допиту його у якості свідка, в суді першої інстанції. ОСОБА_3 мав відповідні повноваження на пропонування ОСОБА_1 іншої роботи, що підтверджується його посадовою інструкцією (т. 1 а.с. 169-172).
Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України, тягар доказування правомірності прийнятих рішень у трудових спорах покладається на відповідача.
Разом з тим, слід зазначити, що жодним законодавчим чи нормативним актом України не встановлено форму персонального попередження про зміни в організації виробництва і праці, в тому числі і скорочення чисельності та штату працівників. Тому, наявні в матеріалах справи докази підтверджують позицію відповідача, в той час позивачем такі докази не спростовано.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав неприйняття до уваги показів свідка, оскільки будь-яких доказів на підтвердження своїх тверджень щодо заінтересованості свідка позивачем не надано.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог щодо визнання незаконним наказу директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 28.12.17 № 1072 про звільнення ОСОБА_1 , оскільки в позові не наведено підстав для визнавання наказу незаконним. Оскільки вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому також не підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, то з матеріалів справи не вбачається якими саме діями відповідача було порушено законне право позивача, що призвело до її моральних страждань, тому колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.
В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення вимог КЗпП України відповідачем, вимоги позовної заяви спростовуються матеріалами справи, які було досліджено та перевірено судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими та не впливають на законність та справедливість ухваленого судом рішення.
Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Суддя-доповідач                                                                                  В.А. Нежура
 
Судді                                                                                            Р.В.Березовенко
 
                                                                                                                      Є.М. Суханова