ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/924/21 Справа № 207/3344/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря   - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства "ОТП Банк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства "ОТП Банк" про захист прав споживачів та визнання договору поруки та кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ПАТ "ОТП Банк" звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що 30 жовтня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк" (ПАТ «ОТП Банк», як і АТ “ОТП Банк”) є правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-303/120/2007 про надання кредиту в розмірі 11680 доларів США 00 центів терміном по 30 жовтня 2037 року. Кредит був виданий відповідачу за умови сплати Банку процентів за користування грошовими коштами в розмірі плаваючої процентної ставки у розмірі суми фіксованого відсотку у розмірі 3,49 % річних. Відповідач зобов`язувався забезпечити повернення кредиту на позичковий рахунок та щомісячну сплату нарахованих відсотків. Але відповідачем не виконані вимоги в повному обсязі, про що свідчить наявна заборгованість в сумі 11055, 76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 14.04.2017 року становить 297004 гривень 15 копійок (курс – 26,8642 за 1 долар США), з яких: заборгованість за тілом кредиту – 8856,85 доларів США, що еквівалентно 237932, 19 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитом з 26.01.2015 року по 13.04.2017 року – 2198,91 доларів США, що еквівалентно 59071, 96 гривень. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед Банком за кредитним договором, 30 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» ТА ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № SR-303/120/2007. П.п. (а) п. 2.1 Договору поруки визначено кінцеву дату повернення кредитних коштів, а саме: 30 жовтня 2037 року. Отже, у Договорі поруки визначено строк закінчення поруки у відповідності до ст.ст. 251-252 ЦК України.
Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь заборгованість за Кредитним договором № ML-303/120/2007 від 30 жовтня 2007 року в розмірі 11055, 76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 14.04.2017 року становить 297004 гривень 15 копійок, а також витрати, пов`язані з розглядом справи в суді: судовий збір в розмірі 4455 грн. 06 коп. 
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про захист прав споживачів та про визнання кредитного договору недійсним, в обгрунтування якого посилалася на те, що 30 жовтня 2007 року між нею як Позичальником та ЗАТ «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк») було укладено Кредитний договір № ML-303/120/2007. Згідно з п. 2 частини 1 якого відповідач - Банк зобов`язався надати їй як позичальнику кредитні кошти на суму 11680 доларів США на строк по 30.10.2037 року. Кредит був виданий на умовах сплати Банку процентів за користування грошовими коштами в розмірі плаваючої процентної ставки (FIDR) та у розмірі суми фіксованого відсотку у розмірі 3,49% річних (п. 3 частини 1 Кредитного договору). При цьому FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку до депозитного договору. У відповідності із статтями 4, 11, 12 Закону України «Про захист прав споживачів» Кредитний договір № ML-303/120/2007 є споживчим кредитом. Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладання кредитного Договору нею Банку була достовірно надана інформація про її фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів нею була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України. Вважає, що відповідач при укладенні спірного правочину свідомо та навмисно ввів її в оману щодо істотної умови кредитного договору - його ціни, а саме - абсолютного значення здорожчання кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора. Водночас, розмір щомісячного платежу, як одного із вартісних елементів фінансової послуги, також не відповідає базовим умовам кредитування, та є навмисно завищеним банком з мотивів отримання прихованого прибутку. Разом з тим, банк навмисно не виконав переддоговірну роботу в порядку ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів", що було передумовою введення її в оману. Позивач вважає, що в діях відповідача є факти обману та недобросовісної підприємницької практики. Позивач зазначила, що за час, від підписання кредитного договору до моменту подання позовної заяви, нею було сплачено на користь ПАТ "ОТП Банк" 11161 доларів США, на поточний рахунок ( НОМЕР_1 ),що підтверджено відповідними розрахунковими квитанціями, а тому вона готова повернути Банку 519 доларів США, і таким чином привести сторони у первісний стан.
На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати недійсним Кредитний договір № ML-303/120/2007 від 30.10.2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.
ОСОБА_1 24.05.2018 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ОТП Банк», про захист прав споживачів та визнання договору поруки та кредитного договору недійсними. У зустрічній позовній заяві посилався на те, що 30 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ML-303/120/2007 про надання кредиту в розмірі 11680 (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят) доларів США 00 центів. Також, того дня був укладений договір поруки між Банком та ОСОБА_1 № SR-303/120/2007 (з метою виконання зобов`язань Позичальника перед Банком за кредитним договором). На момент укладення Кредитного договору та договору поруки і до теперішнього часу, він та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, та живуть однією сім`єю. Кредитні кошти витрачені на потреби усієї сім`ї, зокрема, на придбання однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач посилався на несправедливість умов цих спірних договорів в цілому. Вказував, що порушення Закону при укладанні Договору поруки та Кредитного договору є підставою для визнання їх недійсними згідно ч.1 статті 215 Цивільного Кодексу України.
На підставі викладеного просив суд визнати недійсним Договір поруки № SR-303/120/2007 від 30.10.2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 ; визнати недійсним Кредитний договір № ML-303/120/2007 від 30.10.2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача на його користь судові витрати.
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року задоволено позов ПАТ "ОТП Банк". Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "ОТП Банк" заборгованість за Кредитним договором № ML-303/120/2007 від 30 жовтня 2007 року в розмірі 11055, 76 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 8856,85 доларів США; заборгованість за відсотками за користування кредитом з 26.01.2015 року по 13.04.2017 року – 2198, 91 доларів США. Стягнуто на користь ПАТ "ОТП Банк" судові витрати з ОСОБА_2 2227 грн.53 коп., з ОСОБА_1 2227 грн.53 коп. У задоволенні зустрічних позовних заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 – відмовлено.
В своїх апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
АТ "ОТП Банк" відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду — залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги. 
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 30 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML—303/120/2007.
На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором виступає порука за договором № SR-303/120/2007 від 30 жовтня 2007 р., укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .
Відповідно до умов п.п. 1.1, 1.2, 2.1 Договору поруки, у порядку та на умовах, передбачених зазначеним договором, зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед Банком за виконання в повному обсязі зобов`язань Позичальника за Кредитним договором щодо повернення основної суми кредиту, відсотків за користування кредитом, пені за прострочення повернення кредиту, прострочення сплати відсотків та штрафу за нецільове використання кредиту. 
Встановлено, що ані позичальник, ані фінансові поручителі свої зобов`язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, внаслідок чого, станом на 14 квітня 2017 року заборгованість становить 297 004,15 грн. (курс – 26,8642 за 1 долар США), з яких: заборгованість за тілом кредиту – 8856,85 доларів США, що еквівалентно 237932, 19 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитом з 26.01.2015 року по 13.04.2017 року – 2198,91 доларів США, що еквівалентно 59071, 96 гривень.
Задовольняючи позов АТ “ОТП Банк”, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог, зокрема, неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку позивач має право стягнути на свою користь.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. ст. 628, 629, 638 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір є обов`язковим для виконання сторонами, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до розділу 13 Анкети-заявки фізичної особи на отримання іпотечного кредиту, ОСОБА_2 своїм підписом підтвердила, що погоджується з усіма пунктами даної анкети та підтвердив, що Банк надав їй в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію передбачену п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 08.10.2008 року. 
Крім того, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України у постанові № 6-511цс15 від 11 листопада 2015 року і така правова позиція згідно вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, підлягає врахуванню судом.
Судом встановлено, що сторони при укладанні Кредитного договору домовились про плаваючу процентну ставку - 3,49 % згідно частині 1 п. 3 Кредитного договору № ML-303/120/2007 від 30 жовтня 2007 року.
Доказів умисного ненадання банком споживачу перед укладанням договору усієї інформації про умови кредитування суду не надано. Договір укладено на підставі вільного волевиявлення сторін.
Підписанням Кредитного договору Позичальник використала своє право, а не реалізувала обов`язок.
Зі змісту Кредитного договору вбачається, що сторони передбачили всі істотні умови договору відповідно до вимог чинного законодавства та інших нормативно-правових актів і дійшли згоди щодо всіх умов, на яких він укладався. Уся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору та інші обставини, які передують укладенню договору, була надана Позичальнику та не оспорювалась.
Згідно із текстом Кредитного договору, ОСОБА_2 своїм підписом підтвердила факт ознайомлення зі змістом цих договорів, з умовами кредитування, за якими їй надавався кредит, та погодилась з його умовами, що свідчить про те, що договір був укладений з урахуванням волевиявлення відповідача.
ОСОБА_2 не надала жодних належних допустимих доказів того, що під час укладання кредитного договору банк ввів в оману позичальника щодо істотних умов кредитного договору. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору між банком та позичальником ОСОБА_2  у якості поручителя за виконання останньою обов`язків згідно договору виступив відповідач  ОСОБА_1 , з яким позичальник перебуває у шлюбі; договір поруки підписаний сторонами добровільно, при цьому позикодавець не мав заперечень щодо залучення саме цього поручителя, порука створює права для кредитора й обов`язки для поручителя та безпосередньо на права й обов`язки боржника не впливає. Таким чином, суд дійшов висновку, що факт перебування відповідачів у шлюбі прав відповідача  ОСОБА_1 , як поручителя, у даному випадку жодним чином не порушує.
Колегія суддів переглядає оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтами не оскаржується.
В своїй апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними, достовірними та допустимими доказами її розмір, тим самим не довівши розмір своїх позовних вимог; надані позивачем копії документів не засвідчені належним чином, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянтів, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В силу ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, а тому такий вид зобов`язання є похідним від зобов`язання основного. 
З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_2 не виконувала належним чином умов кредитного договору № ML-303/120/2007 від 30 жовтня 2007 року, у зв`язку з чим станом на 14 квітня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 297 004,15 грн. (курс – 26,8642 за 1 долар США), з яких: заборгованість за тілом кредиту – 8856,85 доларів США, що еквівалентно 237932, 19 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитом з 26.01.2015 року по 13.04.2017 року – 2198,91 доларів США, що еквівалентно 59071, 96 гривень.
Таким чином, Банк відповідно до умов кредитного договору та чинного законодавства має право на реалізацію свого права щодо дострокового повернення заборгованості по кредитному договору, у зв`язку з неналежним виконанням його умов ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачами було порушено умови спірного договору та вищенаведені норми матеріального права, що підтверджується наявними та достатніми в матеріалах справи доказами, а тому вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитом та відсотків є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Безпідставними є посилання апелянтів на те, що надані позивачем копії документів не засвідчені належним чином, оскільки це не спростовує факт наявності заборгованості, який не спростований апелянтами.
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення в оскаржуваній частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року ОСОБА_1  та ОСОБА_2  відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року в оскаржуваній частині, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Таким чином, відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави необхідно стягнути суму відстроченого судового збору за подачу апеляційної скарги на на рішення суду в розмірі 3341 грн. 30 коп., з кожного.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави суму відстроченого судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 3341 грн. 30 коп., з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова