Справа № 428/1003/16-ц 
Провадження № 22-ц/810/102/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Коновалової В.А., Карташова О.Ю.
за участю секретаря Сінько А.І.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1  
відповідач Головне управління ДФС у Луганській області
розглянувши в порядку спрощеного провадження 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 березня 2016 року, ухвалено у складі судді Юзефовича І.О. в м. Сєвєродонецьк Луганської області, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку про стягнення матеріальної та моральної шкоди                        
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2016 року ОСОБА_1  звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 41 044,00 грн. та 360 000,00 грн. моральної шкоди, в обґрунтування позовних вимог вказав, що 30 січня 2013 року за місцем його проживання в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , співробітниками податкової міліції Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області (далі - ДПІ у м. Сєвєродонецьку) на підставі ухвали слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області Горбатенко О.М.   від 11 січня 2013 року був проведений обшук, метою якого згідно змісту вказаної ухвали слідчого судді, було виявлення документів фінансово-господарської діяльності ТОВ «Мівіс», ПП «Профі», ПП «MBB «Сєвєр»,  TOB «НВП «НікєРав», ПП «Бастіон», ПП «Тріанон» та інших предметів і документів, що можуть бути доказами під час судового розгляду. Проте, ухвала слідчого судді від 11 січня 2013 року постановлена з порушеннями норм КПК України і не відповідає загальним вимогам до судових рішень, тобто була недійсною, а виконання недійсної ухвали про обшук житла не уповноваженими особами призвело до незаконного вилучення документів, печаток і штампів, системного блоку, ноутбуку та грошових коштів, які є спільною власністю родини, і не зазначені в ухвалі слідчого судді та не були метою обшуку.
13.02.2013 року на звернення позивача від 05.02.2013 року, ст. слідчим СВ ДПІ у м. Сєвєродонецьку надано відповідь, що 06.02.2013 року кримінальне провадження направлено для подальшого здійснення досудового розслідування до слідчого управління ДПС у Луганській області, тому відсутня можливість повернути вилучені речі.
Отже, вилучені під час обшуку майно та грошові кошти на думку позивача є незаконно привласненими та передані в Слідче Управління ДПС у Луганській області, у зв`язку з неприйняттям всупереч норм КПК України рішення про арешт або повернення власнику тимчасово вилученого майна та грошових коштів. 
Позивач вказуючи на те, що порушення його прав триває, збиток не відшкодовано, протиправні дії не припинені, тому просив задовольнити заявлені вимоги до ДПІ у м.Сєвєродонецьку.

Рух провадження у справі
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 4 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 4 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 28 липня 2016 року, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 березня 2016 року скасовано, по справі ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у сумі 34 744 грн. та моральну шкоду у сумі 8 000 грн.
Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року, рішення Апеляційного суду Луганської області від 28 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 березня 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Луганської області від 07 листопада 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Мотивуючи своє рішення Верховний Суд в своїй постанові зазначив, що суд апеляційної інстанції не досліджував питання визначення розміру заподіяної майнової й моральної шкоди та не надав оцінки поданим позивачем доказам на підтвердження його вимог.

Доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись з таким рішення суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних його вимог .
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв незаконне та необґрунтоване рішення, яке винесено з порушенням норм процесуального закону, через те що суд в неповному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи та не довів в повному обсязі обставини, які суд вважав встановленими. Висновки суду на думку скаржника не відповідають обставинам справи, тому рішення суду підлягає скасуванню.
Апелянт вважає судом першої інстанції не враховані положення ст.130 ЦПК та Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» в тій частині, що під час попереднього судового засідання повинно бути з`ясовано всі обстави справи та провести всі необхідні підготовчі дії. Судом першої інстанції не враховано подані докази, а саме ухвала судді Горбатенко О.М. від 11.01.2013 року та протокол обшуку від 30.01.2013 року, щодо вилучення грошових коштів, та «загубив» їх не надав оцінки даним діям, так як в ухвалі про проведення обшуку судом не було досліджено, саме які речі підлягали вилученню. Суд першої інстанції на думку скаржника не правильно трактував висказування позивача, щодо вилучених речей-речових доказів, та розцінив це як довід про «пограбування» позивача. Скаржник посилаючись на твердження Верховного Суду України, зауважив, що предмет позову – конкретна вимога позивача, а підстава позову- обставина, яка обґрунтовує вимогу. Також скаржник вважає, що копія повідомлення ГУ Міндоходів у Луганській області було долучена ним до матеріалів справи, як доказ порушення прав ОСОБА_1 на користування своїм майном, а суд першої інстанції сприйняв цей доказ на користь відповідача шляхом підміни норм процесуального закону визнавши це заходами забезпечення кримінального провадження, на які не було у встановленому законом порядку накладено арешт. Скаржник зауважив ,що суддею Юзефовичем І.О. в порушення вимогу ст.ст.26 та 27 ЦПК було долучено до матеріалів справи ухвалу судді Сєвєродонецького міського суду Юзефовича І.О. від 04.11.2014 року про закриття кримінального провадження №320120303700000004 від 28.11.2013 року по справі №1-кп/428/475/2013, обґрунтувавши тим, що суд не є стороною у справі та немає права долучати докази до матеріалів справи. Узагальнюючи апеляційну скаргу апелянт зазначив, що жоден поданий ним доказ не був врахований при винесенні такого рішення, а лише був продекларований, через що на його думку суд прийшов до неправильного висновку.

Відзив відповідача
26 лютого 2021 року на адресу Луганського апеляційного суду надійшов відзив від Головного управління ДФС у Луганській області, за матеріалами якого, представництво ГУ ДФС вважає, що доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення Сєвєрдонецького міського суду Луганської області від 04 березня 2016 року. Мотивуючи такий відзив, відповідачем взято до уваги, що позивач посилається на те, що підставою позову у справі є проведення обшуку не уповноваженими особами на підставі документа не оформленого належним чином, та як слідство, який на думку скаржника не надавав права на проведення даної слідчої дії, вилучення майна та грошових коштів, які не були предметами відшукання та не зазначені в ухвалі про проведення обшуку, неприйняття заходів, щодо повернення тимчасово вилученого майна або арешту його, але ГУ ДФС вважає , що проведення обшуку у позивача ОСОБА_1 було проведено на підставі ухвали слідчого судді №428/138/13-к та вилучені речі та документи зазначені в протоколі обшуку, що відповідає вимогам чинного КПК України. ГУ ДФС також звертає увагу, що матеріали кримінального провадження №320012030370000005 від 28.11.2012 р., разом із вилученими речовими доказами по справі наразі перебувають на непідконтрольній території владі України, за адресою: АДРЕСА_2 , також відомості про закриття зазначеного кримінального провадження відсутні. Відповідач зазначає, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості №12014130370004375 від 31.12.2014р. за повідомленням ГУ Міндоходів у Луганській області, про те, що у червні 2014 року на території м. Луганська та інших міст були захоплені державні установи невстановленими особами та станом на 02.09.2020 року кримінальне провадження триває. Посилаючись на рішення суду першої інстанції відповідач по справі з таким погоджується, та визначає, що в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 надав суду лише копії документів, які не посвідчені належним чином та не можуть визнаватися належними та допустимими доказами по даній справі. Також відповідач по справі посилаючись на постанову Верховного Суду у справі №428/1003/16-ц від 13 січня 2021 року, вважає, що виконання ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 лютого 2013 року по справі №428/1440/13-к, яка на момент розгляду справи судами залишається невиконаною, визнано незаконною бездіяльність старшого слідчого ДПІ в м. Сєвєродонецьку Воронова Р.С. та виконання такої не забезпечено.
Стосовно другого доводу відзиву на апеляційну скаргу, відповідач зазначив, що ГУ ДФС в Луганські області знаходиться теж у стадії припинення та правонаступником на даний час потрібно вважати ГУ ДПС у Луганській області.

Щодо явки сторін.
Сторони належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Під час апеляційного перегляду було задоволено клопотання Головного управління Державної податкової служби у Луганській області про притягнення у якості правонаступника відповідача у справі Головного управління ДФС в Луганській області.
В судове засідання представник Головного управління ДФС в Луганській області не зявився, жодних заяв про участь не надав.
Позивач в судове засідання зявився надав суду пояснення.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, відзив відповідача по справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Враховуючи дію закону у часі на момент розгляду справи, судова колегія Луганського апеляційного суду 16 лютого 2021 року, задовольнила клопотання начальника Головного управління ДПС у Луганській області про заміну сторони у судовому розгляді на Головне управління ДФС в Луганській області.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Згідно ст. 263 ЦПК України  судове рішення  повинно ґрунтуватися на засадах  верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Предметом даного позову є вирішення питання відшкодування шкоди (матеріальної та моральної), що регулюється положеннями Цивільного Кодексу України.
Так, відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи , а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи , відшкодовується в повному обсязі особою , яка її завдала.
Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.
Згідно з п.5 вищезазначеного Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
З матеріалів справи вбачається, 30 січня 2013 року за місцем проживання ОСОБА_1 в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , співробітниками податкової міліції Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області (далі - ДПІ у м. Сєвєродонецьку) на підставі ухвали слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області Горбатенко О.М.   від 11 січня 2013 року був проведений обшук, вилучені під час обшуку майно та грошові кошти. Судом першої інстанції не враховано подані докази, а саме ухвала судді Горбатенко О.М. від 11.01.2013 року та протокол обшуку від 30.01.2013 року, щодо вилучення грошових коштів, так як в ухвалі про проведення обшуку судом не було досліджено, саме які речі підлягали вилученню. Суд першої інстанції на думку скаржника не правильно трактував висказування позивача, щодо вилучених речей-речових доказів, та розцінив це як довід про «пограбування» позивача. Копія повідомлення ГУ Міндоходів у Луганській області є доказом порушення прав ОСОБА_1 на користування своїм майном, а судом першої інстанції сприйнято цей доказ на користь відповідача шляхом невірного сприйняття норм процесуального закону визнавши це заходами забезпечення кримінального провадження, на які не було у встановленому законом порядку накладено арешт.
Належність позивачу майна в житловому приміщенні, де було вилучено спірне майно, презюмується, оскільки останній є власником квартири, в якій здійснювався обшук за постановою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області  від 11.01.2013 року.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, а саме рішення від 23 вересня 1982 р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» положення ст. 1 Першого протоколу містить «три окремі правила»:перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном;друге правило стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним;третє правило визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.Ці правила не застосовуються окремо. Вони тлумачаться в контексті загального принципу першого правила, натомість друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах; права регулювати використання власності; права встановлювати систему оподаткування.У практиці ЄСПЛ напрацьовані також три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме:чи є такий захід законним;чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»;чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.Якщо хоча б одного критерію із перелічених не буде додержано, то ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу.
11 лютого 2021 року ЄСПЛ  винесено рішення за заявою  ОСОБА_2  та  ОСОБА_3  проти України (CASE OF KUROCHENKO AND ZOLOTUKHIN v. UKRAINE), мотивовані тим, що стосувалися їхніх кримінальних проваджень через те, що відповідні матеріали залишилися на нині окупованих Російською Федерацією територіях. Відповідність держави-відповідача обов`язку надати матеріали кримінальних проваджень, необхідно розглянути, чи вжили державні органи належних заходів, які були їм доступні, для того, щоб пом`якшити, наскільки це можливо, негативні наслідки для заявника, які є наслідком відсутності доступу до матеріалів провадження.  У справі першого заявника до таких «але» судді віднесли зволікання прокуратури протягом року до того, як подати клопотання про відновлення матеріалів до суду, а також відсутність реакції на вимогу суду виправити помилки у клопотанні. Незалежно від причин таких дій, Суд оцінив їх як ознаку недостатньої старанності, що, у свою чергу, говорить про те, що державні органи не вжили усіх можливих заходів. У зв`язку з цим ЄСПЛ прийшов до висновку, що Україна порушила права першого заявника. Що ж до другого заявника, то Суд погодився із тим, що для нього процедура відновлення матеріалів не була доступна в принципі. У підсумку, не було можливості ані зняти обвинувачення, ані припинити провадження. Разом з тим, заявник не був визнаний винним жодним судом, і при цьому тривалий час залишався обвинуваченим у «мертвому» провадженні, з яким ніхто нічого не міг зробити. Таким чином, Суд прийшов до висновку, що порушення прав другого заявника також мало місце.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2018 року у справі «Графов проти України» умови, за яких заявник був позбавлений свого майна, наклали на нього непропорційний тягар.
       З наявної практики ЕСПЛ випливає, що було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.
Виходячи з викладеного у даній справі, ОСОБА_1 потребує часткового відшкодування моральної шкоди, через те, що жодного з посадових осіб які здійснювали провадження у кримінальній справі не притягнуто до відповідної відповідальності, але ж у зв`язку із виниклими обставинами пов`язаними із проведенням операції об`єднаних сил (АТО) з 2014 року та по сьогоднішній час, відсутній законний процес повернення йому вилученого в нього майна.
Таким чином, аналізуючи практику ЄСПЛ судова колегія вважає, що позивачем доведено його позовні вимоги щодо порушення права власності на його майно, яке було вилучено та за постановою слідчого судді зобов`язано повернути. Відомостей про виконання постанови відповідачем не надано.
Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, то колегія суддів зауважує, що Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 року за № 5 визначає предмет позову як конкретну вимогу позивача, а підставу позову - як обставини, які обґрунтовують вимогу. Оскільки з позовної заяви та пояснень позивача вбачається конкретна вимога позивача, зазначено підстави позову і зміст вимоги, і в даному випадку йдеться саме про відшкодування майнової шкоди, то не вбачається ані виходу за межі позовних вимог, ані самостійної зміни судом предмету чи підстави позову.
 Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).
 Оскільки в розумінні ст. 22 ЦК України йдеться саме про відшкодування збитків як майнової шкоди, то задовольняючи вимоги позивача слід стягнути саме майнову шкоду, що не є виходом за межі позовних вимог.
При розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач підтвердив та наполягав на задоволенні стягнення суми в межах заявлених позовних вимог у розмірі 41044 грн. 00 коп.
Щодо розгляду майнової шкоди, то суду надано відомості про вартість майна: рахунок-фактуру на системний блок ПК № 8970 на суму 4795 грн.20 коп. (а.с.75); товарний чек на ноутбук на суму 4536 грн. (а.с.76); накладну №499 від 06.07.2011 року ТОВ «Інтерс-Пульс» на печатку круглу з авт.основою 195 грн. за одиницю та ескізи 10 грн за одну одиницю; відомості про вартість платіжних карток «Visa Classic» в сумі 100 грн. за одиницю (а.с.78) (згідно а.с.8 копії протоколу обшуку у ОСОБА_1 було вилучено 3 банківські карти) тобто загальна вартість яких разом становить 300 грн. та грошові кошти у розмірі 16 810,00 грн., а загалом на суму 30 926,20 грн., яка підлягає стягненню з Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку на користь ОСОБА_1 ..      
Заперечуючи проти позову, відповідач жодним чином не спростував вказаного розміру.
Лист заступника прокурора Прокуратури Луганської області за №17/2-609 вих.15 від 11.12.2015 року про повернення позивачу вилученого майна не є належним доказом по справі, оскільки вказана особа не є органом, який здійснює досудове слідство, і відсутні докази обставин, на які посилається прокурор (постанови та інше).
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зважаючи на вищевикладене, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04.03.2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Ухвалюючи нове рішення судова колегія виходить з наступних встановлених обставин справи:
- 30 січня 2013 року у кримінальному провадженні внесеного до ЄРДР за №320012030370000005 від 28.11.2012 року на підставі ухвали слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області №428/138/13-к проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами (а.с.6-9);
- 31 січня 2013 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я керівника ГВ ПМ ДПІ у м. Сєвєродонецьку про повернення незаконно вилученого майна, зареєстрована вх.№9Н від 31.01.2013р. Відповіді, щодо повернення майна ОСОБА_1 не отримав. 05 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернувся з клопотанням до ст. слідчого СВ ДПІ у м. Сєвєродонецьку Воронову Р.С. про повернення вилученого майна та грошових коштів. 13 лютого 2013 року ОСОБА_1 отримав відповідь від слідчого, в якій зазначено, що слідчий не має можливості повернути вилучені речі з підстав того, що 06.02.2013 р. кримінальне провадження №320012030370000005 від 28.11.2012 року було направлено для подальшого здійснення досудового розслідування до слідчого управління ДПС у Луганській області. Відповідно до відповіді в.о. начальника ОУ ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ Міндоходів у Луганській області від 04.03.2015 р. тимчасово вилучене майно за вищевказаним протоколом обшуку разом із матеріалами кримінального провадження знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , тобто на непідконтрольній українській владі території, що унеможливлює вирішити долю речових доказів на час звернення, при отриманні доступу до матеріалів кримінального провадження №320012030370000005 від 28.11.2012р., слідчими буде вирішена доля речових доказів та повідомлено ОСОБА_1 ;
- факту вилучення речей і документів під час проведення вищезазначеного обшуку, не заперечувалось ГУ ДФС у Луганській області, відповідно до надісланого відзиву, та даний факт було оформлено і затверджено відповідним протоколом обшуку.
Крім того, судова колегія враховує висновки зроблені в Постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року за зазначеною справою, а саме питання визначення розміру заподіяної майнової й моральної шкоди завданої ОСОБА_1 незаконними рішеннями, дією, чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодування майнової шкоди в частині стягнення з відповідача витрат на складення заяв, клопотань, скарг . Судова колегія також звертає увагу на те, що судові витрати не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України, до складу яких не входять ціна позову, а питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі.
Виходячи з встановлених обставин справи судова колегія вважає за необхідне застосувати до виниклих правовідносин положення ст.1173 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на мирне володіння майном» так як, позивачу завдана матеріальна шкода діями відповідача по проведенню у нього в житлі обшуку та тривалою більше 8 років бездіяльністю відповідача щодо повернення вилучених під час обшуку речей та грошових коштів належних позивачу незалежно від вини відповідача. Такими діями відповідача було порушено право на мирне володіння майном яке за матеріалами справи належало позивачу.
У відповідності до ст.1167 ЦПК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:  якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Встановлено, що ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях та переживаннях у зв`язку із тривалими діями відповідача з початку 2013 року по теперішній час. Апелянт переніс стресову ситуацію, пов`язану з відібранням його особистого майна, не міг мирно володіти своїм майном, змушений був нести часові витрати для багаторозових зверненнь в суд за захистом своїх порушених прав. Тому, судова колегія при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди враховує глибину душевних страждань позивача, тривале – більше 8 років порушення права на мирне володіння майном, порушення пропорційності між публічним інтересом щодо розслідування злочинів та приватним правом на майно, вимоги розумності і справедливості і вважає, що її розмір підлягає частковому задоволенню в сумі 20 000 грн., на користь ОСОБА_1 ..

Щодо заявлених вимог про стягнення витрат позивача на правову допомогу: складання заяви і клопотань про незаконне вилучення та повернення майна і грошових коштів 3х300 грн. = 900 гривень; витрати на складання скарги щодо неправомірної поведінки слідчого 1000 гривень; витрати на складання заяв у кримінальному провадженні (1 заява, 2 скарги, 7 заяв та клопотань) =4400 грн., судова колегія вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки не надано документальне підтвердження надання даних послуг представником позивача/адвокатом. А витяг/скріншот про вартість послуг адвоката, який знаходиться в матеріалах справи (а.с.74) та витяг-скріншот про вартість програми «1С: Бухгалтерія», не заслуговує на увагу, оскільки не підтверджує, що саме ці послуги надавались позивачу ОСОБА_1 .. Сам позивач в судовому засіданні пояснив, що у нього відсутні докази підтверджуючи оплату їм юридичних послуг. Крім того, судова колегія критично оцінює надані позивачем : витяг-скріншот про вартість програми «1С: Бухгалтерія» на суму 1200 грн.(а.с.81), рахунок-фактура від 21.04.2016 року та платіжні доручення на постачання примірника та пакетів оновлень комп`ютерної програми «М.Е.Doc Звітність» в сумі 1260 грн.( за одну одиницю) разом становить 3780 грн. від 26.01.2016 р. та 500 грн. від 21.06.2016 р. (а.с.79-80)а всього на суму 11 780 грн. так як зазначені оплати проведені в 2016 році після події обшуку в 2013 році і не можуть відповідати вимозі належності доказів відповідно до ст..77 ЦПК України.
Судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з Головного  управління ДФС у Луганській області на користь держави.
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374,  п.4 ч.1 ч.2 ст. 376, 384 ЦПК України, на підставі ст..77 ЦПК України, ст.1167 та ст.1173 ЦК України, ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на мирне володіння майном»,  Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення  Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 березня 2016 року  скасувати.
Ухвалити по справі нове рішення,  яким позов ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку задовольнити частково.
Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області (код ЄДРПОУ 39591445, 93400, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 72) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) майнову  шкоду у сумі 26 646, 20 грн. та моральну шкоду у сумі 20 000 грн. 
Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області (код ЄДРПОУ 39591445, 93400, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 72) на користь держави судовий збір у розмірі 1201 грн. 80 коп.. 
В частині стягнення витрат на правову допомогу відмовити за необґрунтованістю.
  Рішення  набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня склладення повного рішення до Верховного Суду.
Повний тескт постанови буде виготовлений 05 березня 2021 року. 

Судді