ПОСТАНОВА 
Іменем України

05 березня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 386/842/20
провадження № 22-ц/4809/348/21 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Дуковський О.Л., Письменний О.А.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2020 (суддя Шкамерда К.С.),-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог
Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Голованівського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 13.12.2010 року в розмірі 21111,01 грн. 
В позові  зазначений  розрахунок боргу станом на 07.09.2020 року так: 14844,93 грн - заборгованість за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту), 6216,08 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 50 грн – нарахована пеня.
В обґрунтування вимог  вказано, що 13.12.2010  року з  відповідачем  укладено кредитний договір шляхом підписання   заяви № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до умов цього договору  Банк надав  ОСОБА_1  кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який збільшувався поступово та склав   14000,00 грн. Позивач стверджує, що свої зобов`язання виконав у повному обсязі, проте позичальник належним чином не виконує свої зобов`язання за договором, у результаті чого станом на 07 вересня 2020 року виникла заборгованість в сумі 21 111,01 грн. 
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2020 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 13.12.2010 року в сумі 287,59 грн, в задоволенні решти вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позов, суд дійшов висновку, що за період із 01.07.2015 року по 01.09.2019 року Банком протиправно списано з рахунку відповідача та направлено на погашення відсотків 14 557,34 грн, тому заборгованість за тілом кредиту в розмірі 14 844,93 грн має бути зменшена на вказану суму та складає 289,59 грн (14844,93-14557,34=289,59).
Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пені, суд виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Також суд дійшов висновку, що укладений між сторонами кредитний договір у вигляді підписаної сторонами анкети – заяви не містить строку повернення кредиту (користування ним).
Крім того, позивачем не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, у анкеті-заяві відсутні відомості щодо домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як частина укладеного між сторонами кредитного договору 13.12.2010 року.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що Банком надано належні докази на підтвердження зазначених у позові обставин, які підтверджують наявність договірних відносин між сторонами, належне повідомлення про умови кредитування, а також про невиконання відповідачем взятих за договором зобов`язань. Позичальник висловив згоду на укладення кредитного договору, що засвідчено особистим підписом, чим підтвердив ознайомлення та погодження з умовами кредитування. Зобов`язувався виконувати Умови та Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами.
Позивачем вказано, що висновок суду першої інстанції щодо зменшення заборгованості за тілом кредиту до 287,59 грн є помилковим, оскільки із виписки вбачається, що за період із 20.05.2014 року по 07.09.2020 року відповідачем використано 45 292,28 грн кредитних коштів, та погашено 37 910,83 грн, тому непогашений борг за тілом кредиту складає 7 381,45 грн.
Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20.05.2020 року, справа № 588/62/18, та від 21.10.2020 року, справа № 331/4560/19, відповідно до яких суд повинен був вирахувати борг по відсоткам на рівні облікової ставки Національного банку України, просить задовольнити вимоги щодо стягнення заборгованості по відсоткам у повному обсязі.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк»,  встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.   
21 грудня 2020 року закінчено підготовчі дії у справі; постановлено апеляційний розгляд справи здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступного.
Судом встановлено такі обставини:
13.12.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підставі чого отримано кредитну картку.
Відповідно до нової редакції Статуту позивача, затвердженого постановою КМУ від 05 червня 2019 року № 594 (в редакції постанови КМУ від 14 серпня 2019 року № 712), було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»; АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк», яке, в свою чергу, є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 45-46).
13.12.2010 року ОСОБА_1  підписав  анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг  ПриватБанку (а.с. 12). Позивач стверджує, що на підставі вищезазначеної анкети-заяви  ОСОБА_1  отримано  кредит у вигляді  встановленого  кредитного ліміту на картковий рахунок, який поступово збільшувався та становив 14 000 грн. 
До позовної заяви долучено витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», який не містить підпису відповідача про ознайомлення з ним (а.с. 14). 
За доводами Банку, відповідач отримав та користувався кредитними коштами, проте, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав у зв`язку з чим утворилася заборгованість, розрахунок в позові визначає складові: 14 844,93 грн - заборгованість за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту), 6 216,08 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 50 грн – нарахована пеня. (а.с. 1-2). До вимоги заявлено 21 111,01 грн. 
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Частково задовольняючи позов суд дійшов висновку, що за період із 01.07.2015 року по 01.09.2019 року Банком протиправно списано з рахунку відповідача та направлено на погашення відсотків 14 557,34 грн, тому заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14 844,93 грн підлягає зменшенню на вказану суму та складає 289,59 грн (14 844,93-14 557,34=289,59).
У задоволенні решти вимог відмовлено за необґрунтованістю.
ОСОБА_1 судове рішення не оскаржувалося, пояснення до заявлених вимог в порядку передбаченому процесуальним законодавством, не подавалося.
Позивач оскаржив судове рішення в частині незадоволених позовних вимог.
З доводами викладеними в обґрунтування оскарження, колегія суддів не погоджується, враховуючи наступне.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. 
Згідно частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі  статтею 1049 ЦК України  позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про сплату кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками та нараховану пеню.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. 
Доданий Банком до позовної заяви витяг із Наказу «Про затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків» СП-2012-6737605 від 30.05.2012 року, в якому відсутній строк дії таких Умов та Правил, не підтверджує, що саме із вказаними Умовами та Правилами був ознайомлений відповідач підписуючи анкету-заяву (а.с.39).
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (грудень 2010 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (жовтень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з  Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, наданий банком витяг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових Умов та Правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
З наведених підстав колегія суддів приходить до висновку, що Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач прийняв підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе відповідно до цих Умов обов`язок зі сплати відсотків та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, висновки якої було застосовано судом першої інстанції. Тому доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є необґрунтованими.
Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року              № 1023-XII «Про захист прав споживачів»  (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору Банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Виходячи із встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не  є обов`язком  суду,  крім випадків,  встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У анкеті–заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.12.2010 року процентна ставка не зазначена (а. с. 12).
Проте, у витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом – 3 %, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с. 14). Зазначений витяг не містить підпису відповідача.
       На підтвердження своїх позовних вимог, Банком було надано до суду розрахунки заборгованості за договором б/н від 13.12.2010 року, один із яких без зазначення дати складання, а інший станом на 31.05.2015 року (а.с. 3-4, 6-9). 
Вищевказаний розрахунок заборгованості відповідача, станом на 07.09.2020, містить графу про нараховані відсотки згідно статті 625 ЦК України, розмір яких складає 0,00 грн (а.с. 9).
Відповідно до довідки без дати та номеру, де зазначено, що ОСОБА_1 на підставі підписаного між ним та АТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору б/н було отримано наступні кредитні картки: 13.08.2009 НОМЕР_1 , термін дії якої до 11/12, 14.11.2012 - НОМЕР_2 , термін дії якої до 12/15, НОМЕР_3 , термін дії якої до 07/16, 20.05.2014 - НОМЕР_4 , термін дії якої до 08/17, 22.03.2018 -5168742213848991, термін дії якої до 12/21. Вказана довідка не підписана представником Банку (а.с.11) Підпис невідомої особи без зазначення П.І.Б. та посади міститься на вільному місці, нижче надрукованої довідки. 
Згідно довідки ПриватБанку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) відбулися такі зміни кредитного ліміту: 13.08.2009 року старт карткового рахунку НОМЕР_1 , 20.05.2014 кредитний ліміт 4 600,00, примітка:встановлення кредитного ліміту, 19.04.2017 року кредитний ліміт 12 000,00, примітка: збільшення кредитного ліміту, 19.07.2017 кредитний ліміт 14 000,00, примітка: збільшення кредитного ліміту, 09.07.2018 року кредитний ліміт 2 000,00, примітка: зменшення кредитного ліміту, 06.08.2018 року кредитний ліміт 14 000 грн, примітка: збільшення кредитного ліміту, 24.09.2019 кредитний ліміт 0,00, примітка: зменшення кредитного ліміту (а.с.10). Зазначена довідка не містить підпису представника ПриватБанку у відведеній для нього графі. Проте підпис невідомої особи без зазначення П.І.Б. та посади міститься на вільному місці, нижче надрукованої довідки. 
До позовної заяви Банком додано виписку по рахунку ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 09.09.2020 року (а.с. 47-54). 
Проаналізувавши вказану виписку, судом апеляційної інстанції встановлено, що за період із 20.05.2014 по 07.09.2020 клієнтом здійснювалися витрати кредитних коштів у готівковій (видача готівки) та безготівковій формі (поповнення мобільного, продукти, перекази зі своєї карти через додаток Приват 24, АЗС, покупка, Універмаг : Фабрика чесних цін, тощо). 
Виходячи із наведеного, ОСОБА_1 отримано від Банку наступну суму коштів: із 20.05.2014 по 01.07.2015 - 6 036,12 грн (а.с. 50), із 06.07.2015 по 22.08.2016 – 590,17 грн (а.с. 49), із 25.08.2016 по 11.06.2018 - 14 502,48 грн (а.с. 48), із 11.07.2018 по 01.03.2020 14 040,69 грн. Отже, відповідачем витрачено, а відтак отримано 35 169,46 грн кредитних коштів.
Позичальником повернуті в рахунок позичених коштів наступні суми  із 20.05.2014 по 01.07.2015 - 7 761,81 грн (а.с. 50), із 06.07.2015 по 22.08.2016 –3 537,86 грн (а.с. 49), із 25.08.2016 по 11.06.2018 - 25 781,9 грн (а.с. 48), із 11.07.2018 по 01.03.2020 -5 940,07 грн. У підсумку, в рахунок погашення боргу сплачено 43031,64 грн.
Враховуючи, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не було погоджено сплату відсотків, неустойки та комісій за користування позиченими кредитними коштами, а також у зв`язку з тим, що позивачем не надано підтверджень наявності підстав, за якими списувалися грошові кошти із карткового рахунку відкритого на ім`я відповідача, то колегія суддів апеляційного суду при підрахунку суми боргу позичальника, не враховувала списання за використання кредитного ліміту, комісії за обслуговування, пені, погашення обов`язкових платежів із картки, списання відсотки за використання кредитного ліміту, списання відсотків за прострочений кредит, страхові платежі, списання із карткового рахунку. 
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись із позовом Банк просив стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14 844,93 грн. Вказаний розмір заборгованості за наданим кредитом виник станом на 01.09.2019 року, що підтверджується випискою по рахунку (а.с. 47). До вищезазначеного розміру заборгованості включені безпідставно списані за період із 01.07.2015 по 01.09.2019 із рахунку ОСОБА_1 кошти не передбачені укладеним кредитним договором у таких розмірах: із 01.07.2015 по 22.08.2015 – 2 750,41 грн (а.с 49-50), із 25.08.2016 по 11.06.2018- 6120,28 (а.с. 48), із 11.07.2018 по 01.09.2019 – 5 686,65 грн (а.с 47). Така сума списаних коштів склала 14 557,34 грн та її було зараховано до заборгованості за тілом кредиту.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно зменшення тіла кредиту до 289, 59 грн, оскільки Банком протиправно списано з рахунку відповідача та направлено на погашення відсотків 14 557,34 грн (14844,93-14557,34=289,59). 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах позовних вимог, доводів, заперечень сторін, заявлених в суді першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення  ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.
При розгляді справи, судом першої інстанції враховано постанову Верховного суду від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17.
Отже, судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення щодо часткового задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, оскільки були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції та не є достатніми для скасування оскаржуваного судового рішення.
Отже, судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення в частині відмови в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів, пені та штрафів за користування кредитом. 

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За викладених обставин, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2020 не підлягає задоволенню. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення, а рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2020– без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя          Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський 

О.А. Письменний