Єдиний унікальний номер 235/4767/20 
Номер провадження 22-ц/804/644/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Азевича В.Б.,
суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 235/4767/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 грудня 2020 року (суддя Хмельова С.М., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Покровськ Донецької області, текст повного судового рішення складено 18 грудня 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про анулювання/розірвання договору дарування.
Свої вимоги обґрунтував тим, що піклуючись про матеріальний стан родини, в умовах критичного дефіциту часу та постійного ризику під час служби в зоні бойових дій, в кінці липня – на початку серпня 2017 року позивач приїхав до м. Покровськ, з усного дозволу командира, та оформив відповідні довіреності на своїх рідних з метою подальшого оформлення ними договору дарування від його імені. Під час оформлення та підписання договору дарування від 29 серпня 2017 року НМІ № 258867 позивач присутнім не був, оскільки проходив службу в зоні бойових дій, не маючи фактичної можливості проаналізувати всі «підводні камені» договору. Щодо підписання договору позивачу було повідомлено, що це буде лише формальність (засторога) і що він зможе за бажанням проживати у вказаній у договорі квартирі, як і раніше. Але в договорі про це не зазначено. У 2018 році в період з 25 січня 2018 року по 19 лютого 2019 року він проходив лікування та реабілітацію через травми, отримані на фронті, тому позивач не мав жодної можливості своєчасно захистити свої права. На даний момент, на думку позивача, в результаті дій ОСОБА_2 , направлених на введення його в оману з корисливих мотивів, тобто шахрайства (стаття 190 Кримінального кодексу України), існує реальна загроза того, що він може залишитися без житла. Просив суд з зазначених підстав анулювати/розірвати договір дарування від 29 серпня 2017 року НМІ № 258867.
Рішенням Красноармійського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
На вказане судове рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши його позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний правочин було вчинено ним під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив. За частиною 3 статті 360 ЦПК України його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позивач підтримав доводи апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 довіреністю від 01.08.2017 року уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з питання вчинення від його імені правочину пов`язаного з даруванням ОСОБА_2 , належної йому на праві приватної власності частки квартири номер АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,07 га, що розташована у АДРЕСА_2 (а.с. 51).
Довіреність має застереження про те, що зміст статей 239, 240, 244, 245, 247-250 ЦК України роз`яснено ОСОБА_1 нотаріусом. Своїм підписом під текстом цієї довіреності ОСОБА_1 ствердив той факт, що зміст документа та його правові наслідки йому зрозумілі, правочин повністю відповідає його волевиявленню, текст довіреності ним уважно прочитаний, жодних технічних, логічних помилок не виявлено. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що під час надання довіреності він добре розумів для чого надається така довіреність та які має наслідки. Довіреність надавав добровільно, його ніхто не примушував, та не вчиняв щодо нього дій, які мають ознаки психологічного та фізичного впливу.
Договір дарування квартири від 25.08.2017 року укладено між дарувальниками: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , від імені яких діяла ОСОБА_3 , на підставі довіреності, посвідченої 02.08.2017 р. приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Дух І.О. за реєстровим № 1954, на підставі довіреності, посвідченої 01.08.2017р. приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Дух І.О. за реєстровим № 1944 з однієї сторони та обдарованою: ОСОБА_2 (а.с. 90-93).
Предметом договору дарування є квартира номер АДРЕСА_1 . За цим договором дарувальники в особі представника безоплатно передали, а обдарована прийняла у власність як дарунок квартиру. Квартира належить дарувальникам: ОСОБА_4 – 2/3 частки, ОСОБА_1 – 1/3 частка.
Пунктом 6 договору передбачено, що дарувальники в особі представника довели до відома обдарованої, а обдарована взяла до уваги, що у квартирі зареєстрована дарувальниця – ОСОБА_4 .
У пункті 13 договору зазначено, що сторони свідчать, що укладання цього договору не пов`язане із виконанням обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальників зараз та в майбутньому.
Договір не містить застережень щодо гарантування проживання в даній квартирі дарувальників.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 25.11.2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 40-41).
17.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області з заявою в якій зазначив про те, що під час оформлення договору дарування присутнім не був, що підписання договору буде лише формальність і він зможе за бажанням проживати у квартирі, що його колишня дружина переоформила автомобіль, та просив опитати ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , накласти арешт на автомобіль, і, в разі виявлення порушення законодавства, просив вжити всіх необхідних заходів для запобігання злочинам, передбаченим ст. 190 та 356 КК України (а.с. 62-63).
Покровським ВП ГУ НП в Донецькій області надано відповідь від 30.03.2020 року в якій зазначено, що в ході проведення перевірки заяви ОСОБА_1 не встановлено ознак скоєння кримінального чи адміністративного правопорушень (а.с. 65, 66, 67-68).
ОСОБА_1 , згідно довідки від 30.01.2015 року, наданої командиром полку патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області, 15.01.2015 року під час бойових дій у н.п. Пескі Донецької області, та під час щільного мінометного обстрілу терористичними угрупуваннями позицій полку «Дніпро-1», внаслідок дії вибухової хвилі отримав контузію (а.с. 11).
ОСОБА_1 у період з 2015 року по 2019 рік періодично перебував на стаціонарному лікуванні (а.с. 14-36).
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови, та дійшов висновку, що позивач на час укладення спірного договору дарування квартири розумів його природу, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно із статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За частинами 1, 4 статті 720 ЦК України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Підстави для розірвання договору дарування на вимогу дарувальника передбачені статтею 727 ЦК України. Так, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотним значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.
При цьому, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що договір дарування було укладено під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах.
За змістом статті 233 ЦК України правочин, вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.
Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Отже, колегія суддів виходить з того, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку підстави для застосування статті 233 ЦК України відсутні.
Зі змісту довіреності від 01 серпня 2017 року випливає, що ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_3 бути його представником з питання вчинення від його імені правочину пов`язаного з даруванням ОСОБА_2 належної йому на праві приватної власності частки квартири АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,07 га, кадастровий номер 4622710200:07:000:0029, цільове призначення якої – для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Львівська область, Жовківський район, місто Дубляни. Довіреність видана без права передоручення і дійсна протягом трьох років, тобто до 01 серпня 2020 року. Зміст статей 239, 240, 244, 245, 247-250 ЦК України, ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено. Своїм підписом під текстом цієї довіреності він стверджує той факт, що зміст документа та його правові наслідки йому зрозумілі, правочин повністю відповідає йому волевиявленню, текст довіреності ним уважно прочитаний, жодних технічних, логічних помилок не виявлено.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_3 , укладаючи договір дарування квартири, діяла в інтересах і в межах повноважень, які були надані їй ОСОБА_1 на підставі довіреності від 01 серпня 2017 року.
Довіреність на укладення договору надана позивачем добровільно та жодних застережень не містить. А тому апеляційний суд вважає, що в даному випадку волевиявлення ОСОБА_1 як учасника правочину було вільним, а укладення договору дарування квартири відповідало його внутрішній його волі.
Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що ним не виконано і у даній справі було його процесуальним обов`язком.
Установивши, що оспорюваний договір дарування за формою та змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом, який встановив особи, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення, зокрема ОСОБА_1 як дарувальника, а позивач підстав його недійсності не довів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, зокрема, які на думку скаржника, можуть свідчити про недійсність договору дарування, як такого, що вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:        В.Б. Азевич

Судді:         А.В. Гапонов

         Г.В. Новікова

Повний текст постанови складено 02 березня 2021 року.

Суддя-доповідач     В.Б. Азевич