ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/3284/19                Головуючий суддя І інстанції Ференчук О. В.
Провадження № 22-ц/818/1026/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М..,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та просив стягнути на свою користь заборгованість за договором позики від 30.03.2017 в сумі 1715666,66 грн та відшкодувати понесені судові витрати.
Позов мотивовано тим, що 30.03.2017 між сторонами був укладений договір позики. На підтвердження укладеного договору відповідачем була власноручно написана розписка згідно якої, відповідач зобов`язалась повернути грошові кошти до 13.04.2018 у розмірі 1622406,42 грн. Однак, до теперішнього часу відповідач грошові кошти не повернула у зв`язку з чим позивач просить стягнути заборгованість з урахуванням індексу інфляції за період прострочення.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
Скарга мотивована тим, що до позову було додано достатньо доказів, а саме копія договору позики №30-03/17 від 30.03.2017 року та розписка до нього, що засвідчує наявність заборгованості та прострочення повернення заборгованості, а також інфляційні збитки, які були понесені внаслідок неповернення боргу.
Зазначає, що судом першої інстанції неправомірно зазначено, що матеріали справи не містять жодних письмових доказів на підтвердження обставин.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що матеріали справи не містять жодних письмових доказів на підтвердження підстав, викладених у позовній заяві.
Нормами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів погоджується з тим, що позивач всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України надав до суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У статті 11 ЦК України визначені підстави виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, одними з основних є договори та інші правочини.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність).
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У частині четвертій статті 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
У разі коли закон вимагає письмової форми договору, а договір укладено в усній формі рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, що відповідає змісту норми ч. 1 ст. 218 ЦК України про те, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. N 3 "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними" (зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України N 13 від 25.12.92, N 3 від 04.06.93 та N 15 від 25.05.98) передбачено, що недодержання передбаченої законом простої письмової форми угоди не тягне визнання її з цих підстав недійсною, а тільки виключає можливість доказування сторонами наявності угоди показаннями свідків.
Так, матеріали справи свідчать, що позивачем всупереч процесуального обов`язку не надано договору позики та розписки на підтвердження заявлених позовних вимог.
Доводи скарги про те, що до позовної заяви додано копію договору позики №30-03/17 від 30.03.2014, розписка до нього, та розрахунок інфляційних витрат не підтверджуються матеріалами справи.
Так, судом першої інстанції неодноразово повідомлялось позивача про відсутність договору, розписки та розрахунку інфляційних втрат, окрім цього явка позивача у судові засідання визнавалась обов`язковою для можливості надання пояснень, проте позивачем такі дії суду проігноровано.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно стандарту доведення «поза розумним сумнівом» наявність факту має ґрунтуватися не на припущеннях чи ймовірностях, а на сукупності достатніх належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні ст. 76 ЦПК України, що в цілому вимагається за змістом загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
За відсутності згаданих доказів та виходячи з принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права, не можна вважати, що позивач довів свої позовні вимоги щодо обов`язку відповідача повернути борг.
Наведене свідчить, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги цього висновку не спростували, тому колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а рішення суд першої інстанції в оскарженій частин – без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 17 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 03 березня 2021 року.

Головуючий –                                                         В.Б. Яцина

Судді -                                                                         І.В.Бурлака.

               О.М.Хорошевський.