ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 р.	Справа № 520/9488/2020	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 15.10.20 року по справі № 520/9488/2020
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Державної міграційної служби України      треті особи           Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області ,          Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 
          про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області,  в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України №25 від 05.02.2020 року стосовно громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ; вирішити питання щодо стягнення на користь громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 судових витрат; вирішити питання щодо стягнення на користь громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано наказ Державної міграційної служби України №25 від 05.02.2020 року стосовно громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 . Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (ідентифікаційний код - 37508470) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року та ухвалити постанову, якою відмовити з задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що дозвіл на імміграцію в Україну мають іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Вказує, що граничним терміном звернення із заявою про надання посвідки на постійне проживання в Україні є 08.02.2002 року, оскільки після спливу вказаного шестимісячного терміну, відділи ГІРФО ГУ(У) МВС України не мали законних підстав для надання посвідки на постійне проживання відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» іноземцям, які звернулись після 08.02.2002 року. Вважає, що на момент звернення позивача 26.06.2003 року з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, позивач не мав правових підстав для отримання такої посвідки, тому оформлена на ім`я позивача посвідка № НОМЕР_1 від 10.09.2019 року визнана недійсною та підлягає вилученню. Зазначає, що ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області було правомірно прийнято висновок від 26.12.2019 року про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні позивачу та відповідно до якого наказом ДМС України №25 від 05.02.2020 року визнано недійсною посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 від 10.09.2019 року.  
Представник позивача подала до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року без змін. Зазначає, що при наданні позивачу 26.06.2003 року посвідки на постійне місце проживання в Україні, Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС в Київській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону №2491-ІІІ, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні. Вказує, що скасування дозволу на імміграцію з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні чинним законодавством не передбачено. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено постановою Кабінету Міністрів України лише 26.12.2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію». Вважає, що ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області, приймаючи висновок від 26.12.2019 року, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ, не вказав жодної з підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання, перелік яких встановлений Порядком №321. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та принцип «належного урядування», зазначає, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. 
Також від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача.
Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 14.06.2004 року рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Київській області ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , терміном дії – безстроково, та № НОМЕР_1 від 10.09.2019 року, терміном дії до 10.09.2029 року.
10.09.2019 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 у зв`язку із досягненням 45-річного віку.
Висновком Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_1 від 26.12.2019 року встановлено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання громадянину СРВ ОСОБА_1 прийняте з порушенням вимог Закону та підлягає скасуванню.
На підставі вказаного висновку, Державною міграційною службою України 05.02.2020 року прийнято наказ №25 (п.9 (пп. 9.1, 9.2), яким визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 14.06.2004 року та № НОМЕР_1 від 10.09.2019 року.
Не погоджуючись із вказаним наказом в частині, що стосується ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивача з клопотанням про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання, тому наказ Державної міграційної служби України №25 від 05.02.2020 року стосовно громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 винесений з порушенням норм чинного законодавства України та підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст.26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року № 2491-III (далі по тексту – Закон №2491) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 Закону №2491 визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. 
Згідно з абз.6 ст.1 Закону №2491 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Відповідно до абз.4 п.4 Прикінцевих Положень Закону №2491 вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.
Абзацом 6 п.4 розділу V Закону №2491 встановлено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону. 
Отже, колегія суддів зазначає, що на момент звернення позивача з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п.4 розділу V Закону №2491. 
Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1989 році, а Закон України “Про імміграцію” прийнятий 07 червня 2001 року передбачав набуття дозволу на імміграцію позивачем в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Отже, позивачу у відповідності до положень Закону України “Про імміграцію”, правомірно була надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 27.02.2018 року у справі №810/1709/17, від 13.03.2018 року у справі №820/3610/17, від 27.03.2019 року у справі №820/1863/17, від 29.03.2018 року у справі №820/1881/17, від 11.07.2018 року у справі №820/2244/16.
Статтею 12 Закону №2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. 
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі по тексту – Порядок № 1983).
Відповідно до п.21 Порядку №1983 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. 
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п.22 Порядку №1983). 
За приписами п.23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. 
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону №2491. Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (п.24 Порядку №1983). 
З наведених вище вимог Закону №2491 та положення Порядку №1983 вбачається, що перевірка з питання скасування дозволу на імміграцію проводиться за поданням органу внутрішніх справ, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. 
Вказаними нормами на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, як на суб`єктів владних повноважень, покладено обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.
Колегія суддів зазначає, що при наданні у 2004 році позивачу посвідки на постійне проживання в Україні на підставі п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону №2491, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявив та надав позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.
Разом з тим, посиланням на вказану ж норму Закону відповідач обґрунтовує  прийняттям протилежного рішення - висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.
При цьому, ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції не встановлено, що з дати видання посвідки виникли обставини, передбачені ст.12 Закону №2491, які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію (посвідки на постійне проживання в Україні) позивача.
Згідно з п.18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року №251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону №2491. 
Отже, посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2018 року у справі №820/1608/17.
Однак, ані статтею 12 Закону №2491, ані жодною іншою нормою законодавства України не передбачено підставою для прийняття органом міграційної служби рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання чи скасування дозволу на імміграцію, пропуск заінтересованою особою шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні.
Як зазначалось вище, п.6 ч.1 ст.12 Закону №2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України. 
Разом з тим, “інших випадків”, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством передбачено не було.
Крім того, з приводу доводів апелянта про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід відмітити, що пунктом 2 розділу V “Прикінцеві положення” Закону №2491 було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.
Пунктом 3 розділу V “Прикінцеві положення” Закону №2491 рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом. 
З метою забезпечення виконання Закону №2491 Президентом України видано Указ №596 від 07.08.2001 року, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінет міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V “Прикінцеві положення” Закону №2491.
Таким підзаконним актом стала постанова Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання” від 26.12.2002 року №1983. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України “Про імміграцію”, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V “Прикінцеві положення” Закону №2491 (з простроченням на 1 рік 2 місяці).
Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України “Про імміграцію” відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого “Прикінцевими положеннями” Закону України “Про імміграцію”.
Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин В`єтнаму не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п. 2 розділу V Прикінцевих положень Закону №2491 та Указу Президента України №596 від 07.08.2001 року.
Доводи відповідача про те, що з 08.02.2002 року, тобто після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення із заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абзацу шостого пункту 4 Розділу V “Прикінцеві положення” Закону №2491  втратила чинність, є необґрунтованими, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне. 
Недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання. 
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.02.2018 року у справі №810/1709/17, від 20.03.2019 року у справі №820/391/19.
Доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача, видана ВГІРФО ГУМВС України в Київській області, отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, апелянтом не надано.
Однак, висновком Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_1 від 26.12.2019 року встановлено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання громадянину СРВ ОСОБА_1 прийняте з порушенням вимог Закону та підлягає скасуванню.
Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадових осіб, які складали, затверджували та видали посвідку на постійне проживання, за прийняття безпідставного рішення не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано доказів правомірності наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» №25 від 05.02.2020 року в частині, що стосується позивача (п.9 (пп. 9.1, 9.2).
З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що наказ ДМС України №25 від 05.02.2020 року в частині визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 14.06.2004 року та № НОМЕР_1 від 10.09.2019 року, видані громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (п.9 (пп. 9.1, 9.2), прийнятий не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України “Про імміграцію” та Порядком №1983.
Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні “Кlаss та інші проти Німеччини” від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, “орган”, що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.
Під визначенням терміну “процесуальні гарантії” вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.
Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме: п.23 Порядку №1983. 
Громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.
Відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що за весь час проживання на Україні позивачем порушено чинне законодавство України, в тому числі Закон України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, або вчинено злочин.
На підставі викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення відповідача порушує права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси як іноземця та породжують негативні наслідки для нього.
Такими наслідками відповідно до ст.13 Закону України "Про імміграцію" є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст.14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.
Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на постійне проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.
Разом з тим, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№29979/04), в якому  викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування".
Так, Європейським судом з прав людини вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява №29979/04, пункт 70).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 73).
Держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункт 74).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наказ ДМС України №25 від 05.02.2020 року в частині визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 14.06.2004 року та № НОМЕР_1 від 10.09.2019 року, видані громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (п.9 (пп. 9.1, 9.2) є протиправним та підлягає скасуванню. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. Крім того, доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені відповідачем у відзиві на позов та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року по справі № 520/9488/2020  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  09.03.2021 року