ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/164/21 Справа № 200/5013/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шевцова Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації прав, –
ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ГУ НП в Дніпропетровській області, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Рудкевич Є. В., ОСОБА_5 , про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною частковою власністю подружжя та визнання за нею та за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на 1/2 частини зазначеної квартири за кожним; визначення порядку володіння та користування квартирою; усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення; визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 10 серпня 2015 року; визнання за нею права власності на автомобілі «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_1 , та «Volkswagen Eos», державний номерний знак НОМЕР_2 .
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 . Виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є. В., про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання квартири спільною частковою власністю, визнання права особистої власності на частину квартири, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою.
В обґрунтування позовних вимог про визнання за нею права власності на автомобілі ОСОБА_1 зазначала, що з 02 вересня 2011 року до 30 вересня 2013 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , за час якого придбано спірне рухоме майно, два автомобілі: 05 липня 2012 року - автомобіль «Toyota Rav 4», який було зареєстровано за нею, та 08 липня 2012 року - автомобіль «Volkswagen Eos», який було зареєстровано за ОСОБА_2 
30 вересня 2013 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди про те, що автомобіль «Toyota Rav 4» залишається в її користуванні, а автомобіль «Volkswagen Eos» - в користуванні ОСОБА_2 .
Вважаючи, що відповідач ОСОБА_2 з метою протиправного заволодіння вищезазначеним автомобілем марки «Toyota Rav 4» звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про поділ спільного майна подружжя й рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у цивільній справі № 175/2655/15-ц було визнано за ОСОБА_2 права власності на автомобіль «Toyota Rav 4», кузов № НОМЕР_3 , 2010 року випуску, колір білий; припинено за ОСОБА_1 право власності на 1/2/ частину вказаного автомобіля; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Toyota Rav 4». Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року в цивільній справі № 175/3395/15-ц зазначений автомобіль було витребувано від ОСОБА_1 та передано ОСОБА_2 02 жовтня 2015 року вказане заочне рішення було скасоване судом першої інстанції, а сам позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування автомобіля з незаконного володіння - залишено без розгляду. 22 грудня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області було скасоване рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у справі № 175/2655/15 - в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої власності на автомобіль марки «Toyota Rav 4», кузов № НОМЕР_3 , 2010 року випуску, колір білий - було відмовлено.
03 жовтня 2015 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля, на підставі якого ОСОБА_3 отримала довідку-рахунок ААЕ94234В та зареєструвала право власності на цей автомобіль за собою.
Вказуючи про те, що відчуження спірного рухомого майна відповідачем ОСОБА_2 відбулось за відсутності її згоди, ОСОБА_1 вважала укладений договір купівлі-продажу недійсним з підстав, передбачених положеннями статей 203,215,330,369 ЦК України та статей 68,70 СК України. Зазначала також про те, що відповідач ОСОБА_3 , знаючи про існування спору щодо зазначеного автомобіля, уклала угоду купівлі-продажу цього автомобіля з відповідачем ОСОБА_4 , на підставі якого останній у лютому 2016 року зареєстрував право власності на автомобіль на своє ім`я.
Позивач, вважаючи укладену угоду нікчемною з підстав, передбачених частиною другою статті 215 ЦК України як таку, що укладена в період дії ухвал Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 та від 11 грудня 2015 року про заборону відчуження вказаного автомобіля та ОСОБА_3 (власником), який отримав право власності на спірний об`єкт рухомого майна на підставі недійсного договору, а тому просила суд витребувати спірний автомобіль з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , використовуючи приписи статей 330,338 ЦК України.
До того ж зазначала, що за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 ними було придбано автомобіль марки «Volkswagen Eos», кузов № НОМЕР_4 , 2008 року випуску, колір чорний, який також є спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на те, що вказаний автомобіль у жовтні 2016 року відповідачем ОСОБА_2 також продано третій особі у справі — ОСОБА_5 , право власності за яким на зазначений транспортний засіб зареєстроване на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5 від 24 грудня 2015 року, без її згоди, отримані від продажу кошти витратив на власні потреби, вважала, що має право на зміну рівності часток в спільній власності на автомобіль «Toyota Rav 4», кузов № НОМЕР_3 , 2010 року випуску, колір білий, та визнання за нею права особистої власності на зазначений автомобіль в цілому, посилаючись на положення частин першої, другої статті 70 СК України.
В остаточній редакції позовних вимог ОСОБА_1 просила визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу автомобіля марки «Toyota Rav 4», кузов № НОМЕР_3 , 2010 року випуску, колір білий, укладений 03 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати за нею право особистої власності на зазначений автомобіль; витребувати автомобіль з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 ; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 на зазначений автомобіль.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 02 вересня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року.
05 липня 2012 року сторони придбали автомобіль «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_3 , який було зареєстровано за ОСОБА_1 .
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року, ухваленим у цивільній справі № 175/2655/15-ц, за ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль «Toyota Rav 4», припинено право власності на 1/2 частини автомобіля за ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Toyota Rav 4».
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року, ухваленого у цивільній справі № 175/3395/15-ц, зазначений автомобіль витребувано від ОСОБА_1 та передано ОСОБА_2 
02 жовтня 2015 року вказане заочне рішення було скасоване судом першої інстанції, а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування автомобіля з незаконного володіння залишено без розгляду.
03 жовтня 2015 року автомобіль «Toyota Rav 4» перереєстровано на нового власника — ОСОБА_3 .
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року скасовано рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у справі № 175/2655/15, у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої власності на автомобіль «Toyota Rav 4» відмовлено.
16 лютого 2016 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «Toyota Rav 4» зареєстровано за ОСОБА_4 .
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 03 жовтня 2015 року, витребування його у останнього власника — ОСОБА_4 зі скасуванням відповідної реєстрації та визнання за нею права власності на вказаний автомобіль з огляду на те, що 03 жовтня 2015 року згоди на відчуження автомобіля «Toyota Rav 4», придбаного під час шлюбу з відповідачем, позивач, як його співвласник, не надавала, при цьому судове рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірний автомобіль скасовано.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент відчуження спірного автомобіля було чинним рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль. Доказів того, що він був придбаний за спільні кошти позивачем не надано. Також, суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування у нього спірного автомобіля зі скасуванням реєстрації на нього.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на наявність доказів придбання спірного автомобіля у період шлюбу з відповідачем, доказів недійсності договору купівлі-продажу автомобіля «Toyota Rav 4», який укладено 03.10.2015 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також підстав для відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності на майно подружжя.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Як вбачається з позову, вимоги щодо визнання автомобіля марки TOYOTA марки RAV 4, кузов НОМЕР_3 , 2010 року випуску, колір білий спільною сумісною власністю сторін не заявлялися, а тому вимога про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право особистої власності за кожним по 1/2 частини майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - автомобіля марки TOYOTA марки RAV 4, кузов НОМЕР_3 , 2010 року випуску, колір білий, є передчасною та такою, що задоволенню не підлягає.
У силу припису ст. 204 ЦК України - правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Колегія суддів звертає увагу на те, що апелянтом не доведено, що кошти, отримані в результаті укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля, використані ОСОБА_2 на свої власні потреби, а не в інтересах сім`ї. 
Враховуючи зазначене, а також те, що поділ спірного автомобіля між сторонами не вирішувалося, позивач безпідставно стверджує те, що її права порушені через укладення спірного договору. А тому немає підстав для визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу автомобіля марки «Toyota Rav 4», кузов № НОМЕР_3 , 2010 року випуску, колір білий, укладеного 03 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Щодо вимог позивачки про витребування з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_4 спірного автомобіля марки TOYOTA RAV4, кузов НОМЕР_3 , 2010 року випуску, колір білий, слід зазначити наступне.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Таким чином, загальне правило про обмеження віндикації сконструйовано з використанням трьох елементів: добросовісність відповідача, відплатність набуття та вибуття майна поза волею власника.
Однак, встановивши, що ОСОБА_1 не є власником автомобіля марки TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3 , 2010 року випуску, колір білий, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для витребування спірного автомобіля у ОСОБА_4 , оскільки вказані вимоги можуть бути заявлені лише власником майна.
Оскільки не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірного автомобіля у ОСОБА_4 , то немає правових підстав і для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 відносно автомобіля марки «TOYOTA RAV4», кузов № НОМЕР_3 , 2010 року випуску, колір білий.
Враховуючи рекомендації Верховного Суду у постанові від 05 лютого 2020 року щодо визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним, щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, щодо визнання за ОСОБА_1 право власності на спірний автомобіль, а також, встановивши те, що питання про поділ спірного автомобіля між сторонами не вирішувалося та позивачем не заявлено такої вимоги, права позивачки через укладення спірного договору не порушені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2018 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова