Постанова 
іменем України 
2 березня 2021 року
м. Київ
справа №500/6727/18
провадження № 51- 4624 км 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12018160150001796, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця 
АДРЕСА_1 , 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 січня 2019  року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 11 липня 2018  року приблизно о 23 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово під час сварки з ОСОБА_8 , маючи умисел на заподіяння смерті останньому, наніс йому не менше п`яти ударів кулаками обох рук в область голови та тулубу, а також не менше двадцяти ударів дерев`яними предметами по різним частинам тіла, внаслідок чого спричинив ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 червня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 змінено. 
Дії ОСОБА_7 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.
Виключено з мотивувальної частину вироку вказівку суду про наявність обтяжуючої покарання обставини – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
В іншій частині вирок залишено без змін.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції (далі – прокурор), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги ст. 23 Кримінального процесуального кодексу України (далі  – КПК), а саме принцип безпосередності дослідження доказів, оскільки, приймаючи рішення про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК, апеляційним судом не було досліджено обставин кримінального правопорушення. Зокрема, прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції у цьому випадку повинен був дослідити висновок експерта 
№ 16/288-1080 від 29 серпня 2018  року, показання свідка   ОСОБА_9 , протокол огляду місця події від 12  липня 2018 року, протокол слідчого експерименту від 16 липня 2018 року за участю ОСОБА_7 та інші докази, на які посилався місцевий суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст.  121 КК. При цьому вказує, що судом апеляційної інстанції не було надано належної оцінки тому, що нанесення ОСОБА_7 потерпілому численних ударів, спочатку не менше п`яти – кулаками рук, а потім не менше двадцяти – дерев`яною палицею у життєво важливі органи, якими є голова та тулуб, протягом короткого проміжку часу свідчить про те, що умисел обвинуваченого був направлений саме на позбавлення життя свого батька ОСОБА_8 , а тому його дії мають ознаки, передбачені ч. 1 ст. 115 КК. 
 
Позиції інших учасників судового провадження 
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора та просила її задовольнити.
Захисник ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення касаційної скарги прокурора та просив ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах. 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 – 414 цього Кодексу. 
Відповідно дост. ст. 370, 418 КПК судове рішення суду апеляційної інстанції повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, переглядаючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК.
Однак, приймаючи рішення щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК, апеляційний суд залишив поза увагою таке.
Безпосередність дослідження показань, речей і документів є однією із загальних засад кримінального провадження. Зміст цієї засади розкрито в ст. 23 КПК, згідно з якою суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
З цього питання свою правову позицію висловив Верховний Суд України, яким у постанові від 21 січня 2016 року зазначено, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження (справа № 5-249кс15).
Виходячи саме з принципу безпосередності дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст.  23 КПК), апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено під час апеляційного розгляду справи.
Однак, усупереч вказаним приписам у кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_7  апеляційний суд безпосередньо у повній мірі не дослідив доказів, на підставі яких місцевий суд дійшов висновків щодо спрямованості умислу обвинуваченого та які покладені в основу вироку, передчасно зробивши висновки щодо перекваліфікації вчиненого ним діяння.
Так, для відмежування умисного вбивства (ст. 115 КК) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.  2 ст. 121 КК), беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості умислу винного. Й основним критерієм для такого відмежування є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві, на відміну від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, її настання охоплюється умислом винного.
При цьому питання про спрямованість умислу в кожному конкретному випадку має вирішуватися з урахуванням усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, його способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації заподіяних тілесних ушкоджень та причин припинення посягання. 
Як убачається зі змісту вироку, у даному кримінальному провадженні суд першої інстанції на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, послався на показання свідка ОСОБА_9 , протокол огляду місця події від 12  липня 2018 року, протокол слідчого експерименту від 16 липня 2018 року за участю ОСОБА_7 , висновок судово – медичної експертизи № 16/288-1080 від 29 серпня 2018  року, висновок судово-медичної експертизи № 655 від 24  липня 2018 року, висновок судово-медичної експертизи змивів з рук підозрюваного ОСОБА_7 № 656 від 24 липня 2018 року, висновок судово-медичної експертизи №  657 від 24 липня 2018  року, висновок судово-медичної експертизи № 666 від 24 липня 2018  року, висновок судової трасологічної експертизи № 1065 Д від 6 серпня 2018  року.
На підставі вказаних доказів місцевий суд дійшов висновку про спрямованість умислу  ОСОБА_7 саме на вбивство свого батька ОСОБА_8 , надавши відповідну оцінку вказаним вище доказам як належним, допустимим та достовірним, а в сукупності – достатнім та взаємопов`язаним для постановлення обвинувального вироку.
Натомість, суд апеляційної інстанції дійшов іншого висновку, зокрема, що умисел обвинуваченого ОСОБА_7 був спрямований не на спричинення смерті потерпілому, а на завдання останньому тяжких тілесних ушкоджень.
І хоча апеляційним судом для цього було враховано сукупність обставин кримінального провадження, а саме: відносини обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 , які передували злочину, – наявність тривалих конфліктів між ними; обставини самої події – хаотичне, нецілеспрямоване завдання обвинуваченим потерпілому ударів кулаками рук та дерев`яними предметами; характер і локалізацію спричинених поранень; поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення, проте повною мірою вказані обставини під час апеляційного розгляду судом безпосередньо не досліджено та не перевірено. При цьому апеляційний суд обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням протоколу медичного огляду ОСОБА_7 . 
Крім того, суд апеляційної інстанції без належного дослідження доказів фактично визнав встановленими низку обставин, які не були встановлені судом першої інстанції. Зокрема те, що обвинувачений ОСОБА_7 у разі наявності у нього умислу на позбавлення життя потерпілого мав реальну можливість довести свої злочинні дії до кінця, однак після нанесення тілесних ушкоджень залишив місце вчинення злочину, а також обставини, які свідчать про наявність тривалого конфлікту між ними, – неодноразове провокування сварок потерпілим раніше. 
З огляду на зазначене, не дослідивши у повному обсязі доказів, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку щодо спрямованості умислу обвинуваченого, апеляційний суд належним чином не обґрунтував правових підстав для перекваліфікації діяння ОСОБА_7 з умисного вбивства на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, у зв`язку з чим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Крім того, мотивуючи своє рішення, колегія суддів апеляційної інстанції помилково зазначила, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК, може бути вчинено лише при наявності прямого умислу. Однак, такі твердження апеляційного суду не ґрунтуються на положеннях статей 24, 115 КК, адже за змістом наведених норм умисне вбивство можливе як з прямим, так і з непрямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажає, але свідомо припускає їх настання.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. 
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в цій постанові, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку, в тому числі шляхом повторного дослідження обставин кримінального провадження, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення. 
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441,442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити.
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                                ОСОБА_3