Справа № 425/2418/20 
Провадження № 22-ц/810/931/20 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів – Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 листопада 2020 року ухваленого судом у складі судді Овчаренко О. Л.
у справі про визнання права власності на нерухоме майно,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 

встановив:

04 вересня 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається із: А - житлового будинку жилою площею 18,6 кв.м., Б - уборної, В,Г – сараї, 1-2 - огорожа, 3 - водопровід, 1 - отмостка.
Позов мотивований тим, що відповідач ОСОБА_2 є власником зазначеного домоволодіння, за вказаною адресою не проживав впродовж тривалого часу, домоволодінням не користувався. 
Наприкінці 2013 року сторони досягли домовленості про передачу позивачки права власності на вказане домоволодіння, про що свідчить розписка складена 25 грудня 2013 року, і позивачка вважає, що 25 грудня 2013 року між нею та відповідачем укладений договір купівлі – продажу цього домоволодіння.
Після обміну грошових коштів на правовстановлюючі документи позивачка вважає, що відповідач передав їй у власність домоволодіння за вищезазначеною адресою, а вона прийняла його, фактично вступивши у володіння та користування ним. 
Разом з тим, вчинити дії щодо нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі – продажу ОСОБА_2 особисто не зміг, оскільки його постійним місцем мешкання є місто Севастополь, тобто відповідач фактично ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі – продажу. 
Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 листопада 2020 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.
Відповідач правом на відзив не скористався, належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду справи відповідно до вимог статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», оскільки мешкає в зоні проведення Операції Об`єднаних Сил ( раніше АТО).
Учасники справи у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх не явка не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що договір купівлі-продажу належного ОСОБА_2 на праві власності вищевказаного нерухомого майна між ним та ОСОБА_1 не укладався, у нотаріальному порядку не посвідчувався, і з вимогами у порядку ст. 220 ЦК України, про визнання договору дійсним, позивачка до суду не зверталась, тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.
Такі висновки суду першої інстанції є вірними з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 1992 року, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області Білоус З.В.
На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачкою суду надано розписку, яка датована 25 грудня 2013 року, наступного змісту: «Ми, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 даною розпискою підтверджуємо один перед одним, що ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 25 грудня 2013 року гроші в сумі 25000 гривень в якості оплати за домоволодіння АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 прийняла від ОСОБА_2 оригінал договору купівлі-продажу від 08.12.1992, технічний паспорт від 01 вересня 1983 року, та за взаємною згодою вирішили оформити нотаріальну передачу права власності на домоволодіння та земельну ділянку, на якій він розташований після отримання ОСОБА_2 кадастрового номера не пізніше березня 2014 року».
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів ( ч.1 ст.328 ЦПК України).                                                                
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання такого договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.    Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.3,ч.4 ст. 334 ЦК України).               
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Разом з цим, посилаючись на вказані вище обставини в обґрунтування позову позивачка ОСОБА_1 з вимогами про визнання правочину дійсним до суду не зверталася.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наведених вище підстав.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Доказів які б спростували висновки суду не надано.
Доводи скаржниці за своєю суттю є обґрунтуванням позовних вимог, зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку. 
Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.  367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови – 09 березня 2021 року.

Головуючий                                                                                            Ю.П. Лозко

Судді:                 В.В. Кострицький

            М.В. Назарова