УХВАЛА

28 січня 2021 року 
м. Київ

Справа №  911/2406/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б., 
за участю помічника судді Наумкіної П.В. (за дорученням головуючого судді),

представників учасників справи:
позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-СПП" (далі - ТОВ "Агро-СПП", позивач, скаржник) - Квітін Р.В. (адвокат),
відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом - Державного підприємства "Дослідне господарство "Озерна" Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (далі - Підприємство, ДП "ДГ "Озерна", відповідач) - Агудалічев О.О. (адвокат),

розглянув касаційну скаргу ТОВ "Агро-СПП"
на рішення   Господарського суду Київської області від 11.08.2020 (суддя Черногуз А.Ф.)  та 
постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 (головуючий  - суддя Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В., Корсак В.А.) 

у справі  №  911/2406/18

за позовом ТОВ "Агро-СПП" 
до Підприємства 
про стягнення 1 278 986, 30 грн та зобов`язання вчинити дії з поставки товару, 
та за зустрічним позовом Підприємства 
до ТОВ "Агро-СПП"
про визнання недійсним договору поставки.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ТОВ  "Агро-СПП" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Підприємства про стягнення   1  278  986,30 грн штрафних санкцій та зобов`язання вчинити дії з поставки товару на суму 1  050  000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов договору поставки від 25.09.2015 №25/09/02. Також позивач зазначив, що право вимоги за зазначеним договором перейшло до нього згідно з договором про відступлення права вимоги (цесії) від 16.02.2016 №2, укладеним з ТОВ "СПП-АГРО".

Підприємство, до початку розгляду справи по суті, звернулося із зустрічним позовом до ТОВ  "Агро-СПП" про визнання недійсним договору поставки від 25.09.2015 №  25/09/02.

Зустрічну позовну заяву обґрунтовано тим, що особа, яка підписала  спірний договір поставки, діяла з перевищенням повноважень, позаяк, укладений договір не був попередньо схвалений Академією, відповідно до Порядку погодження реалізації зернових та олійних культур        дослідними господарствами. До того ж, будь-які документи, які б свідчили про укладення між позивачем та відповідачем договору поставки у відповідача відсутні, зокрема, у книзі реєстру господарських договорів від 2015 року відсутня вказана інформація.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.08.2020 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували відсутність повноважень у особи (директора), яка виступала підписантом з боку ДП "ДГ "Озерна" на підписання договору поставки №  25/09/02; Підприємство не довело того, що під час укладання спірного договору директором останній діяв з перевищенням повноважень; спірний договір сторонами виконаний не був, про що свідчить відсутність будь-яких доказів, які підтверджують вказані обставини (видаткові накладні, рахунки тощо); пунктом 4.1 договору сторони погодили, що передача товару продавцем проводиться на умовах ЕХW (згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів «Інкотермс» в редакції 2000 року) - зерновий склад ПАТ «Рокитнянський комбінат хлібопродуктів», ПАТ «Білоцерківський елеватор»;  відповідно до розділу 9 Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (Інкотермс) (редакція 2000 року) Видання МТП №560 "E"-термін покладає на продавця мінімальні зобов`язання: продавець повинен лише надати товар у розпорядження покупця в узгодженому місці - звичайно на власних площах продавця; якщо покупець бажає покласти на продавця ці додаткові    обов`язки,     це     має     бути     обумовлено    в    договорі купівлі-продажу; за договором обов`язком покупця (ТОВ "СПП-Агро") є надання транспорту для отримання погодженого умовами договору товару на складі продавця до 31.10.2015, тобто для забезпечення можливості виконання продавцем (ДП "ДГ "Озерна") свого обов`язку з відвантаження товару; від виконання покупцем визначених умовами договору дій (отримання товару на умовах EXW Інкотермс-2000) залежить виникнення у продавця зустрічного обов`язку щодо передачі товару;  у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують факт направлення на визначену договором для отримання товару (пшениці 3 кл.) адресу ДП "ДГ "Озерна" спеціалізованих транспортних засобів позивача (шляхові листи, дозволи в`їзду на територію зернових складів ДП "ДГ "Озерна", товаро-транспортні накладні, заявки на перевезення вантажу з адресою завантаження згідно з умовами договору тощо); суду не надано відомостей про те, що покупцем здійснювались повідомлення про наміри отримати товар за вказаними у пункті 4.1 договору адресами (листи, повідомлення, пропозиції здійснити видачу товару на складі продавця в обумовлені строки, датовані періодом протягом якого у продавця існував обов`язок надати визначений договором товар покупцю - з 25.09.2015 по 31.05.2015 тощо).

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у зв`язку з не вчиненням ТОВ "СПП - Агро" дій щодо отримання товару, покупець у розумінні статті 613 ЦК України прострочив виконання свого обов`язку визначеного договором, у зв`язку з чим відповідач був наділений правом не виконувати свій зустрічний обов`язок з передачі товару, у строки визначені договором.

Не погоджуючись з названим рішенням,  ТОВ "Агро-СПП" звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою у якій просив скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 у частині відмови у задоволенні первісного позову.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Агро-СПП"  залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 

Рішення суду першої інстанції у цій справі у частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору поставки у межах апеляційного провадження у справі №911/2406/18 не оскаржувалося, а тому і не переглядалося судом апеляційної інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні докази вчинення покупцем дій, спрямованих на отримання товару; відсутні докази звернення до продавця і протягом періоду, у якому у нього існував обов`язок надати визначений договором товар покупцю - з 25.09.2015 по 31.05.2015, а також докази звернення покупця до зернових складів продавця, визначних у пункті 4.1 договору поставки.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги повідомлення ТОВ "Агро-СПП" від 19.10.2018 №19/10 про відступлення права вимоги, в якому останнє просить ДП "ДГ "Озерна"        протягом двох робочих днів здійснити поставку товару, оскільки договором погоджено передачу товару на умовах ЕХW, що в свою чергу передбачає не поставку товару, а  його самовивіз.

Також, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що будь-які вимоги покупця чи особи, якій було передано права вимоги за договором, здійснені після закінчення строку, визначеного у пункті 4.2 договору поставки від 25.09.2015 №25/09/02, за умови відсутності факту вчинення покупцем дій з отримання товару у визначений договором спосіб та період, є безпідставними за відсутності погодженого відстрочення виконання зобов`язання з поставки на час прострочення покупця (нездійснення дій по отриманню товару).

ТОВ "Агро-СПП" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 у справі №  911/2406/18 у частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ "Агро-СПП", ухвалити у цій частині нове рішення суду, яким позовні вимоги скаржника задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 24.12.2020 відкрито касаційне провадження у справі №  911/2406/18 за касаційною скаргою ТОВ "Агро-СПП" рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 у справі №  911/2406/18 у частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ "Агро-СПП" на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Так, в обґрунтування своєї правової позиції скаржник у поданій касаційній скарзі вказує, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме господарськими судами не застосовано до спірних правовідносин положення частини першої статті 664 Цивільного кодексу України (далі  - ЦК України), та без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 19.06.2018 у справі № 922/3332/17, від 02.10.2018 у справі №  912/3559/17, від 05.03.2019 у справі №  923/123/18, у постанові Вищого господарського суду України від 18.07.2012 у справі №  21/166-11. 

Крім того, скаржник відзначає, що судами попередніх інстанцій неправильно розтлумачено пункт 9.1 Правил Інкотермс та пункти 4.1- 4.4 Договору поставки.

Підприємство 11.01.2021 направило на адресу Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ "Агро-СПП", у якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, вказуючи, що касаційна скарга є необґрунтованою з огляду на таке:

-  Підприємство дізналося про існування договору з письмового повідомлення (вимога) №  19/10 від ТОВ "Агро - СПП";

-  у ДП "ДГ "Озерна" відсутні будь-які документи, які б свідчили про укладення договір поставки від 25.09.2015 №25/09/02;

-  з аналізу змісту договору вбачається, що у випадку розбіжностей між умовами цього договору та умовами Інкотермс-2000, умови договору мають переважну силу. Розділом 4 договору поставки № 25/09/02, сторони погодили між собою порядок поставки товару;

-  суд, аналізуючи положення договору, прийшов до вірного висновку, що за договором, обов`язком покупця є надання транспорту для отримання погодженого умовами договору товару на складі продавця до 31.10.2015;

- від виконання покупцем дій визначених умовами договору (отримання товару на умовах EXW Інкотермс-2000) залежить виникнення у продавця зустрічного обов`язку щодо передачі товару;

-  посилання скаржника на частину першу статті 42 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", а саме на необхідність передачі продавцем (ДП "ДГ "Озерна") покупцю простого складського свідоцтва, є необґрунтованими. Вказані дії жодним чином не передбачено умовами спірного договору;

- жодної оплати покупцем не здійснювалось та вимог про надання документів, визначених пунктом 5.3 Договору для їх здійснення не надавалось.

Підприємство також подало 20.01.2021 до Верховного Суду через «Скриньку» клопотання про закриття касаційного провадження у справі №911/2406/18 за касаційною скаргою, поданою на підставі пункту 1 частини другої статті 278 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, оскільки зміст правовідносин, їх предмет, підстави, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених скаржником справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених скаржником справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у справах №  912/3559/17, № 923/123/18, № 21/166-11 із справою, що переглядається.

Ухвалою, постановленою судом не виходячи до нарадчої кімнати, занесеної до протоколу судового засідання 28.01.2021, постановлено, з урахуванням взаємозв`язку клопотання про закриття касаційного провадження у справі №  911/2406/18 та касаційної скарги, розглядати їх одночасно.

Від Підприємства 26.01.2021 до Верховного Суду через «Скриньку» надійшло клопотання про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи №911/2406/18, у якому Підприємство просить визнати поважними причини пропуску строку на подання доказів та поновити строк для подання додаткових доказів у справі, приєднати лист повідомлення від 01.10.2015 №278, копію книги вихідної кореспонденції за 2015 рік, пояснення свідка. 

Також від Підприємства 27.01.2021 до Верховного Суду через «Скриньку» надійшло клопотання у якому відповідач просить залишити без розгляду подане раніше клопотання про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи.

Верховний Суд, розглянувши клопотання Підприємства про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи та про залишення його без розгляду протокольною ухвалою від 28.01.2021 залишив без розгляду подане Підприємством клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Предметом касаційного оскарження є рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 у справі №  911/2406/18 у частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ "Агро-СПП".

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційної скарги, відзив, клопотання про закриття касаційного провадження, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №  911/2406/18 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац 18).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.

Отже для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Верховний Суд виходить з того, що у випадку виникнення між сторонами договірних відносин визначальною у даному контексті є оцінка договору, який згідно з частиною другою статті 11 ЦК України є підставою для виникнення у сторін певних прав та обов`язків.

У разі обґрунтування заявленого позову посиланням на договірні відносини, розглядаючи спір, господарський суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначити зміст спірних правовідносин, їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків, моменту виникнення зобов`язання. 

Правова природа договору визначається з огляду на його зміст, і суд, при його правовій оцінці, повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення  спрямованості як їх дій, так і настання певних юридичних наслідків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за своєю правовою природою договір від 25.09.2015 №  25/09/02 є договором поставки. 

Статтею 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

-  25.09.2015 між Державним підприємством «Дослідне господарство імені 9 січня Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» (перейменовано на Державне підприємство "Дослідне господарство "Озерна" Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України) та ТОВ  «СПП-АГРО» укладено договір поставки №25/09/02 (далі - Договір) за яким продавець зобов`язується продати, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар «пшениця 3 кл.» урожаю 2015 року (далі - товар), насипом, у відповідності до умов даного Договору (пункт 1.1 Договору);

-  відповідно до пункту 1.2 Договору продавець гарантує покупцю, що товар є його власністю і вільний від прав третіх осіб, зокрема не є предметом застави (в тому числі податкової), не знаходиться під арештом, не є спільною власністю і т.п;

-  передача товару продавцем проводиться на умовах ЕХW (згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів «Інкотермс» в редакції 2000 року) - зерновий склад ПАТ  «Рокитнянський комбінат хлібопродуктів», 09600, вул. Вокзальна, буд. 222, смт. Рокитне, Київська обл., т. 04562-6-14-15, код ЕДРПОУ 00951764 в ПАТ «Білоцерківський елеватор», 09107, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Привокзальна, 8, код ЕДРПОУ 00951729 (далі - Зернові склади продавця). Продавець передає товар покупцю у власність на зерновому складі, визначеному у пункті 4.1 на умовах цього Договору в повному обсязі до 31.10.2015 (пункти 4.1, 4.2 Договору);

-  умовами договору поставки (пункт 9.4) передбачено, що    у випадку розбіжностей між умовами цього договору та умовами    Інкотермс-2000    умови договору мають переважну силу;

-  відповідно до пунктів 6.3, 6.3.1, 6.3.2 Договору прострочення продавця в поставці товару:
за не поставку (недопоставку) Товару в строк, вказаний в пункті 4.2. даного Договору, продавець зобов`язується сплатити покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості товару, поставку якого було прострочено. За прострочення поставки більше ніж на 5 (п`ять) календарних днів продавець, крім пені (додатково) зобов`язується також сплачувати покупцю штраф в розмірі 100% вартості непоставленого (недопоставленого) товару. Штраф по даному пункту сплачується продавцем незалежно від заподіяних покупцю збитків;
у випадку прострочення поставки покупець має право відмовитись від прийняття/поставки непоставленого    (недопоставленого) товару та його оплати, а продавець при цьому зобов`язується відшкодувати покупцю всі понесені у зв`язку з простроченням збитки, а також сплатити покупцю штраф у розмірі 100% від вартості непоставленого (недопоставленого) товару. Штраф по даному пункту сплачується продавцем незалежно від заподіяних покупцю збитків;

-  положеннями викладеними в пунктах 6.5 та 6.6 Договору сторони домовились, що у відповідності до статті 259 ЦК України, до вимог щодо нарахування та стягнення пені, штрафів та інших видів неустойки/штрафних санкцій за цим договором, застосовується трирічний строк позовної давності;

-  в матеріалах справи відсутні будь-які докази, на підтвердження факта направлення на визначену Договором для отримання товару (пшениці 3 кл.) адресу ДП «ДГ Озерна» спеціалізованих транспортних засобів позивача (шляхові листи, дозволи в`їзду на територію зернових складів ДП «ДГ Озерна», товаро-транспортні накладні, заявки на перевезення вантажу з адресою завантаження згідно з умов Договору тощо);

-  відсутні відомості про те, що покупцем здійснювались повідомлення про наміри отримати товар за вказаними у пункті 4.1 Договору адресами (листи, повідомлення, пропозиції здійснити видачу товару на складі продавця в обумовлені строки, датовані періодом протягом якого у продавця існував обов`язок надати визначений Договором товар покупцю - з 25.09.2015 по 31.05.2015 тощо);

-  доказів того, що визначений договором товар було оплачено позивачем шляхом авансування платежів до суду сторонами подано не було;

-  16.02.2016 між ТОВ  «СПП-АГРО» (цедент) та ТОВ  «АГРО-СПП» (цесіонарій) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) №2 (далі - Договір відступлення), за яким, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, цедент відступає цесіонару, а цесіонар набуває всі права і обов`язки цедента за договором поставки від 25.09.2015 №25/09/02 належні цедентові (пункт 1 Договору відступлення).

Скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані рішення у цій справі без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 19.06.2018 у справі № 922/3332/17, від 02.10.2018 у справі №  912/3559/17, від 05.03.2019 у справі №  923/123/18, у постанові Вищого господарського суду України від 18.07.2012 у справі №  21/166-11.

Верховний Суд зазначає, що не бере до уваги посилання скаржника як на обґрунтування своїх доводів на правову позицію, викладену у постанові Вищого господарського суду України у справі №  21/166-11, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.

У постанові Верховного Суду  від 02.10.2018 у справі №  912/3559/17, на яку послався скаржник у касаційній скарзі, предметом розгляду було зобов`язання Державного підприємства "Світловодське лісове господарство" передати позивачу: лот № 12 - техсировину дуба 13,844 куб.м, довжиною 3 м, діаметром 18-25 см, за ціною 1638,00 грн, загальною вартістю 22676,47 грн на виконання договору купівлі-продажу необробленої деревини № 30 від 24.02.2017; - лот № 455 - техсировину дуба (побуріння) для ВТП 10 куб.м, довжиною 3 м, діаметром 18-25 см, за ціною 2338,00 грн, загальною вартістю 23380,00 грн на виконання договору купівлі-продажу необробленої деревини № 86 від 31.05.2017. Позовні вимоги у цій справі мотивовані тим, що відповідач в порушення укладених з позивачем договорів купівлі-продажу необробленої деревини від 24.02.2017 № 30 та від 31.05.2017 № 86  не виконав в повному обсязі свої зобов`язання з передачі позивачу обумовленого договорами товару, не виставляє позивачу рахунки на оплату товару, не повідомляє про передачу залишку товару, про дату та місце поставки. 

У названій справі (№  912/3559/17) судами було встановлено, що: договори купівлі-продажу необробленої деревини укладені за результатами проведення загального аукціону із продажу ресурсів необробленої деревини; поставка товару за договорами здійснюється згідно зі щомісячним графіком поставок, який є невід`ємною частиною даного договору, на умовах франко-верхній склад продавця (додаток №1) із наданням товаросупроводжувальних документів; відповідно до умов договорів прийом-передача товару здійснюється на складі продавця на умовах франко-верхній склад продавця; не пізніше ніж за три доби до передачі товару продавець повідомляє покупця про дату та місце поставки; умовами договорів передбачена передоплата 100% вартості товару за кожну партію товару; позивач звертався з листами у яких просив здійснити відпуск сировини та повідомити про дату та час відвантаження придбаної на аукціоні продукції; відповідачем здійснено поставку не у повному обсязі. 

Крім того, постановою від 02.10.2018 у справі №  912/3559/17 Верховний Суд, вказавши про неналежне встановлення обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору у справі, скасував оскаржувані рішення та постанову у справі №  912/3559/17 та передав справу на новий розгляд до Господарського суду Кіровоградської області. Верховний Суд зазначає, що направлення справи на новий розгляд виключає вирішення спору по суті заявлених вимог, а тому не має насідком остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі.

У постанові Верховного Суду від  05.03.2019 у справі №  923/123/18, на яку послався скаржник у касаційній скарзі, предметом розгляду було стягнення пені за порушення строків виконання зобов`язання з поставки товару та штрафу за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару. Позовні вимоги були мотивовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного з позивачем біржового договору поставки зерна врожаю 2017 року № 2353 Ф від 02.12.2016 та своїх договірних зобов`язань постачальника не здійснив своєчасно та у повному обсязі поставку обумовленого договором товару.

Судами у названій справі встановлено, що: постачальник зобов`язався поставити товар для зберігання на зерновий склад, вказаний у договорі; покупець зобов`язаний перерахувати кошти (попередню оплату) на поточний рахунок постачальника в розмірі, що складає 65% від загальної базової ціни договору; покупець на виконання своїх договірних зобов`язань перерахував постачальнику попередню оплату за товар; Фермерське господарство "Восход-2012", як поклажодавець, уклав з Публічним акціонерним товариством "ДПЗКУ" - зерновий склад філія "Братолюбівський елеватор" договір складського зберігання зерна № 4-ЗБ/2017 від 03.07.2017; відповідач звернувся до позивача з листом, в якому повідомило про те, що визначений в біржовому договорі як базис поставки зерновий елеватор - Філія ПАТ "ДПЗКУ "Братолюбівський елеватор" відмовив у прийнятті зерна пшениці врожаю 2017 року для покупця та просило повідомити базис поставки зерна відповідно до біржового договору поставки зерна врожаю 2017 року чи його зміну; постачальник неодноразово звертався до покупця з листами, в яких повідомляв про відмову філії Публічного акціонерного товариства "ДПЗКУ" "Братолюбівський елеватор" прийняти зерно пшениці врожаю 2017 року для подальшої передачі у власність Публічному акціонерному товариству "Аграрний фонд" та необхідність узгодження із зерновим складом питання можливості здійснення поставки зерна пшениці 3 класу врожаю 2017 року в кількості 1000 тонн на виконання умов біржового договору № 2353Ф від 02.12.2016, зазначаючи про відсутність у фермерського господарства належних умов для зберігання зерна; сторонами укладено додаткову угоду до біржового договору поставки зерна врожаю 2017 року № 2353Ф, якою пункт 2.2. біржового договору був викладений в іншій редакції, а саме: змінено базис поставки на: EXW ТОВ "Оптімусагро Трейд" Сірогозький ВСП; постачальник передав у власність покупцю частину товару.

Постановою від 05.03.2019 у справі №  923/123/18 Верховний Суд скасував оскаржувані рішення і постанову у справі та передав їх на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, скасування у цій справі Верховним Судом рішень судів попередніх інстанцій з передачею справи на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі.

У постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/3332/17, на яку послався скаржник у касаційній скарзі, предметом розгляду було зобов`язання відповідача поставити аміачну селітру виробництва України в біг-бегах у кількості 200 т і стягнення пені. Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем зобов`язань за договором постачання щодо поставки у повному обсязі та вчасно аміачної селітри.

Судами у названій справі встановлено, що:
згідно з пунктом 2 специфікації № 3-ДБ(С) постачання товару здійснюється автотранспортом на умовах EXW м. Сватове Луганської обл., вул. Ново-Старобільська, 17 (Інкотермс 2010 Міжнародних правил тлумачення торгових термінів) самовивозом зі складу постачальника автотранспортом покупця; товар надається покупцеві до 31.03.2017; пунктом 4 специфікації № 3-ДБ(С) визначено, що плата за товар здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника у виді 100 % передоплати; ціна на оплачений товар у період дії рахунка зміні не підлягає; відповідач виставив позивачеві рахунок на оплату товару за договором; позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти за виставленим рахунком, тобто здійснив 100 % передоплату; відповідач не здійснив поставку обумовленої у специфікації № 3-ДБ(С) аміачної селітри у визначений договором та специфікацією строк; позивач 14.09.2017 направив на адресу відповідача претензію, в якій вимагав від відповідача здійснити поставку обумовленого договором та специфікацією № 3-ДБ(С) товару і сплатити пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань із поставки товару; у відповіді на претензію ТОВ "ТД "Агрохім" не заперечувало, що предметом поставки є аміачна селітра, що передбачено специфікацією, зі строком поставки до 31.03.2017. Однак обґрунтовуючи причини непоставки товару позивачеві, відповідач послався на те, що на ринку мінеральних добрив було штучно створено дефіцит певної групи товарів, виробництво міндобрив заводами-виробниками аміачної селітри, що належать до групи компаній OSTCEM, зупинялося, а ціни на міндобрива змінилися. 

Таким чином, встановлені судами у справі №922/3332/17 обставини справи суттєво відрізняються від обставин справи встановлених у справі за низкою істотних ознак, виділених у цій ухвалі, а також відповідною доказовою базою, що розглядається (№911/2406/18), що виключає їх подібність.

Отже, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, оскільки хоча вказані справи і розглядались за близького правового регулювання проте зміст правовідносин, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених справах і у справі, яка переглядається, є суттєво різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.  

Враховуючи викладене, у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень, є подібними.

Верховний Суд зазначає, що інші аргументи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній. Так, у касаційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права, застосовує та оперує понятійними категоріями "обставини справи" і "докази у справі", порушуючи питання, пов`язані із встановленням обставин справи та оцінкою відповідних доказів, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту", повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України. 

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

З огляду на викладене, знайшли підтвердження доводи відповідача, викладені у клопотанні про закриття касаційного провадження, отже клопотання відповідача підлягає задоволенню.  

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з урахуванням наведеного в цій ухвалі беруться до уваги Касаційним господарським судом як такі, що узгоджуються з обставинами справи, встановленими судами.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). 

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". 

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право,  як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, зважаючи на зміст спірних правовідносин, суть спору, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ  "Агро-СПП".

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1.          Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-СПП" на рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 у справі №  911/2406/18, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    І. Колос