УХВАЛА

21 січня 2021 року 
Київ

справа №802/798/17-а
адміністративне провадження №Зв/9901/110/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,
розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 802/798/17-а 
за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області, Господарського суду Вінницької області про визнання дій протиправними, стягнення коштів, 

УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог 
1. У травні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області (далі - відповідач 1, ТУ ДСА України в Вінницькій області), Господарського суду Вінницької області (далі - відповідач 2), в якому просила:
1.1. визнати неправомірними дії ТУ ДСА України в Вінницькій області та Господарського суду Вінницької області щодо не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку з виходом судді у відставку;
1.2. стягнути з ТУ ДСА України в Вінницькій області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що становить 217 500,00 грн.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій і мотиви їх ухвалення 
2. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА України в Вінницькій області та Господарського суду Вінницької області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою. Стягнуто з ТУ ДСА України в Вінницькій області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 65 250 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
3. Задовольняючи частково адміністративний позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у зв`язку із виходом судді у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбаченої    статтею 136 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", у зв`язку із втратою чинності вказаною статтею на дату прийняття Верховною Радою України. Водночас, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород, відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".
3.1. Також, суди зазначили, що на момент прийняття наказу Господарського суду Вінницької області від 03 жовтня 2016 року №78-к діяла норма частини першої    статті 143 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою судді, який вийшов у відставку. Станом на 30 вересня 2016 року ОСОБА_1 перебувала на посаді судді Господарського суду Вінницької області, а тому на неї поширюється дія норми частини першої статті 143 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.
4. Постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 червня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
5. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, Верховний Суд виходив з того, що в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді. ОСОБА_1 звільнено у відставку на підставі постанови Верховної Ради України 08 вересня 2016 року, тобто у той час, коли вже не існувало право на вихідну допомогу, яка передбачена статтею 136 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів". Також зважаючи на те, що датою звільнення судді у разі подання заяви про відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата відрахування судді зі штату, то у позивача, станом 08 вересня 2016 року, відсутнє право на отримання вихідної допомоги в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою, передбачене частиною третьою статті 143 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", який набрав чинності з 30 вересня 2016 року. Таким чином, на думку суду касаційної інстанції, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки відповідач при розгляді заяви про виплату вихідної допомоги позивачу діяв з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України.
ІІІ. Провадження за виключними обставинами 
6. 31 серпня 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 802/798/17-а з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.
7. На обґрунтування заяви позивачка посилається як на виключну обставину на рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №6-р/(ІІ)/2020 (справа № 3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19), просить скасувати постанову Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 802/798/17-а.
7.1. Як зазначає позивачка, Конституційний Суд України у вказаному рішенні дійшов, зокрема, висновку, що перехідний період між опублікуванням Закону України « Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII (далі - Закон №1166-VII) і набранням чинності положенням підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII (менше одного дня) був явно недостатнім для того, щоб суб`єкти права (судді, які на момент набрання чинності Законом №1166-VII мали право на вихід у відставку, однак станом на 01 квітня 2014 року ще ним не скористалися) змогли адаптуватися до законодавчих новел та скоригувати свої дії для реалізації права на відставку і, відповідно, отримати вихідну допомогу в розмірі, установленому законодавством до внесення змін Законом №1166-VII. Наведене дає підстави стверджувати, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII суперечать частині першій статті 8 Конституції України з огляду на його невідповідність принципові верховенства права у частині, що стосується легітимних очікувань особи.
8. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву про перегляд судового рішення передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Єресько Л.О., суддям Загороднюку А.Г. , Соколову В.М.
9. 03 вересня 2020 ухвалою Верховного Суду відкрито провадження за такою заявою.
IV. Позиція інших учасників справи
10. Позивачка 23 грудня 2020 року надіслала до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити без її участі.
11. Від відповідача 1 відзиву на заяву про перегляд у зв`язку з виключними обставинами не надходило.
12. 18 січня 2020 року на адресу Верховного Суду Господарським судом Вінницької області було надано відзив на заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 802/798/17-а. 
V.  Джерела права й акти їхнього застосування  
13. Згідно з частиною першою статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
14. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон №2136-VIII) до повноважень Суду належить, зокрема вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим; вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України (їх окремих положень) за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України.
15. Згідно зі статтею 89 Закону №2136-VIII рішення Конституційного Суду України не передбачає встановлення будь-яких обставин, однак передбачає зазначення мотивів прийнятого рішення із зазначенням положень Конституції України, відповідно до яких Конституційний Суд України обґрунтовує своє рішення, та акта (його окремих положень), що його Конституційний Суд України визнав конституційним чи неконституційним.
16. Статтею 91 Закону №2136-VIII передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
17. Згідно з частиною першою статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
18. Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
19. Частиною шостою статті 361 КАС України передбачено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
20. Відповідно до частин 1, 2 статті 32 Конституції України Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
21. Згідно з частиною першою статті 136 Закону України «про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закону № 2453-VI) (у редакції, чинній до 01 квітня 2014 року) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
22. Стаття 136 Закону №2453-VI була виключена відповідно до положень підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII.
VІ. Позиція Верховного Суду 
23. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої позивачкою заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, Суд виходить з такого.
24. Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII, яким виключено статтю 136 Закону №2453-VI.
25. Частиною другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.
26. Конституційний Суд України у рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп в справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їхні окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
27. У рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 в справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08.12.2004 №2222-IV "Про внесення змін до Конституції України" (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.
28. У пункті 2 резолютивної частини рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19), Конституційний Суд України вирішив, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
29. Отже, дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII втратила чинність з 15 квітня 2020 року.
30. За таких обставин рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
31. Аналогічної позиції щодо оцінки, як виключної обставини, рішень Конституційного Суду України дотримується Верховний Суд, зокрема у постановах від 23 січня 2019 року в справі №820/2462/17, від 25 липня 2019 року в справі №804/3790/17, від 23 грудня 2019 року в справі №814/1274/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 826/18177/15 та від 22 жовтня 2020 року в справі № 820/284/16.
32. Суд також указує, що зі змісту пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України випливає, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане.
33. Проте у випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним, у контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.
34. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року в справі №808/2492/18.
35. За таких обставин і законодавчого регулювання Суд не вбачає підстав для скасування постанови Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 802/798/17-а.
Керуючись статтями 250, 361-369 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:
1. Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 802/798/17-а.
2. Постанову Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 802/798/17-а залишити в силі.
Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується. 

Головуючий                                                                                Л.О. Єресько 
Судді                                                                                          А.Г. Загороднюк
                                                                                          В.М. Соколов