Справа № 345/2151/20 
Провадження № 22-ц/4808/120/21 
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
за участю секретаря:                        Пацаган В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду в складі судді Сухарник І.І., ухвалене 27 жовтня 2020 року в м. Калуші Івано-Франківської області, повний текст якого складено 05 листопада 2020 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно,
встановив :
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом, вимоги якого зменшила під час розгляду справи, до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно.
Позов обгрунтовувала тим, що сторони з 29 квітня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 16 січня 2018 року розірвано за їх взаємною згодою в органах РАЦСу. Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 25 березня 2002 року відповідач набув у власність 12/25 частин житлового цегляного будинку АДРЕСА_1 . На цей період будинок був непрадатним для проживання.
За час шлюбу їхніми спільними фінансовими та трудовими зусиллями було здійснено капітальний ремонт будинку, заміну огорожі, облагородження подвір`я тощо. В зв`язку з цим вартість будинковолодіння зросла з 21 165,00 грн до 434 612,00 грн. Вважала, що домоволодіння та земельна ділянка площею 0,1 га, на якій воно розташовано, є спільною сумісною власністю подружжя. Тому, на думку позивачки, їй у спірному майні належить половина, що складає 48,65 відсотків домоволодіння та земельної ділянки, кадастровий номер 2610100000:28:004:0185, загальною площею 0,1 га в АДРЕСА_1 . 
Однак ОСОБА_2 27 квітня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б., відчужив це майно ОСОБА_3 . Враховуючи відсутність її згоди, вважала такий договір недійсним.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 27 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодних доказів трудової чи фінансової участі ОСОБА_1 в істотному збільшенні вартості спірного будинковолодіння. Також нею не доведено набуття земельної ділянки під будинком у власність ОСОБА_2 . Оскільки спірний договір купівлі-продажу стосується будинковолодіння, яке не визнано спільною сумісною власністю подружжя і є приватною власністю відповідача, суд не вбачав підстав для визнання його недійсним з мотивів, зазначених позивачкою.
Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необгрунтованості, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
Вказує, що судом не взято до уваги висновок про вартість майна ФОП ОСОБА_4 від 14 квітня 2020 року, згідно з яким оціночна ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельною ділянкою станом на 14 квітня 2020 року складає 434 612,00 грн. Саме ним, на думку апелянта, підтверджується істотне збільшення вартості спірного будинковолодіння за час перебування сторін у шлюбі, в тому числі і за рахунок її трудової та фінансової участі. 
Аналогічно суд не врахував, що після укладення договору дарування загальна площа будинку в результаті спільних зусиль подружжя збільшилась на 40,6 кв.м. Крім того, за час спільного проживання ними було проведено повний капітальний ремонт будинку, заміну огорожі, облаштування бруківкою подвір`я та його облагородження. Всі роботи здійснювались сторонами за рахунок заробітних плат та інших доходів. Добудова коридору, кухні, ванної кімнати та роботи по заміні підлогового покриття, вікон, облаштування бруківки тощо виконувались власними силами, за допомогою родичів та друзів. 
Висновки суду щодо належності цього майна виключно відповідачеві грунтуються лише на поясненнях останнього та його брата, натомість представлені нею письмові докази та пояснення представника до уваги не взято.
За наведених обставин вважає, що спірне будинковолодіння є об`єктом права спільної суміcної власності подружжя. А отже недійсним належить визнати також договір купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , враховуючи, що такий укладений без її згоди.
Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористалися.
В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1  та її представник адвокат Дутка Р.В. доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.
Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Бойко Р.Б. доводи апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обгрунтованість висновків суду.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Ухвалене судом рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 29 квітня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 16 січня 2018 року розірвано за їх взаємною згодою в Калуському міському відділі ДРАЦС (а.с. 9 – зворот).
На підставі договору дарування від 25 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Калуського нотаріального округу Тихан О.М., зареєстрованого у реєстрі за № Д-590, ОСОБА_2 набув у власність 12/25 частин житлового цегляного будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель і споруд. Вартість частини будинковолодіння за вказаним договором дарування на дату вчинення правочину складала 21 165,00 грн відповідно до інвентаризаційної оцінки. По заяві власника відчужено: з літери «А» приміщення 1 площею 3,9 кв.м, приміщення 2 площею 8,7 кв.м, приміщення 3 площею 19,5 кв.м, приміщення 4 площею 19,7 кв.м, загальною площею 51,8 кв.м, погріб, зазначений в плані літерою «Д», сарай, зазначений в плані літерою «Е», літня кухня, зазначена в плані літерою «Ж», вбиральня, зазначена в плані літерою «у», площею 19,7 кв.м (а.с. 11).
Згідно з наказом начальника відділу у справах архітектури та містобудівного кадастру Калуської міської ради – головного архітектора м. Калуша від 24 вересня 2019 року № 01-08/23 об`єкту нерухомого майна: житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами (загальною площею приміщень 92,4 кв.м) ОСОБА_2 присвоєно адресу – АДРЕСА_1 (а.с. 57).
Як вбачається з технічного паспорта, виготовленого ФОП ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 03 жовтня 2019 року будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою складається з житлового будинку поділеного на дві квартири загальною площею 183,1 кв.м, стайні площею 21,1 кв.м, літньої кухні - 27,7 кв.м, гаражу 29,6 кв.м, вбиральні - 1,3 кв.м., літньої кухні - 14,6 кв.м, сараю - 14,4 кв.м., вбиральні - 1,2 кв.м (а.с. 53-56).
17 жовтня 2019 року між співвласниками житлового будинку ОСОБА_6 , якому належить 13/25 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 вересня 2016 року, та ОСОБА_2 , якому належить 12/25 частини на підставі договору дарування від 25 березня 2002 року, укладено договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, посвідчений приватним нотаріусом Калуського МНО Курищуком І.В. та зареєстрований в реєстрі за №2580. Відповідно до умов договору сторони домовились про поділ вищезазначеного майна в натурі, зокрема ОСОБА_2 перейшло у власність з літ «А» житлового будинку приміщення: №І, площею 20,1 кв.м, №1-1, площею 5,7 кв.м, №1-2, площею 9,5 кв.м, №1-3, площею 3,5 кв.м, №1-4, площею 18,9 кв.м, №1-,5 площею 14,3 кв.м, №1-6, площею 20,4 кв.м - загальною площею 92,4 кв.м; літня кухня літ «Е», площею 14,6 кв.м, сарай літ «Ж», площею 14,4 кв.м, вбиральня літ «У», площею 1,2 кв.м, криниця №1 – 6 пог.м, огорожа №2, площею 168,9 кв.м, ворота №5, площею 8,5 кв.м, огорожа №6, площею 128,9 кв.м, хвіртка №7, площею 1,7 кв.м (а.с. 51). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану частку зареєстроване за ОСОБА_2 30 жовтня 2019 року (а.с.48).
Таким чином, з часу отримання відповідачем у власність будинковолодіння різниця в площі житлового будинку збільшилась, було побудовано криницю, встановлено огорожі, ворота, хвіртку. Він не заперечував, що була прокладена система опалення, встановлений котел, система каналізації, здійснювався ремонт будинку.
27 квітня 2020 року на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Калуського МНО Хомин Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №603 договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 . Одночасно покупцю відчужена приватизована земельна ділянка площею 0,1000 га кадастровий номер 2610400000:28:004:0185, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташоване будинковолодіння. Відповідно до пункту 2.2. договору сторони погодили, що ринкова (оціночна) вартість предмету договору становить 383 612,00 грн без врахування ПДВ, згідно Звіту про незалежну оцінку майна, складеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 14 квітня 2020 року. (а.с. 43-45).
В цьому звіті визначена також вартість земельної ділянки під будинковолодінням в розмірі 51 000,00 грн (а.с.58-61).
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що за час їх перебування з відповідачем у шлюбі вартість подарованого йому домоволодіння суттєво зросла за рахунок спільних трудових та фінансових зусиль подружжя. В обгрунтування чого зазначала, що в договорі дарування від 25 березня 2002 року вартість будинковолодіння вказана 21 165,00 грн, тоді як відповідно до висновку експерта ФОП ОСОБА_4 від 14 квітня 2020 року ціна домоволодіння вже склала 383 612,00 грн, а земельної ділянки під ним - 51 000,00 грн.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанці виходив з того, що відсутні підстави для визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного домоволодіння, оскільки це майно подароване ОСОБА_2 і належить йому на праві особистої приватної власності. Натомість порівняння інвентаризаційної вартості та ринкової ціни будинку відповідно станом на час дарування та продажу, не може бути підставою для визнання його спільною сумісною власністю подружжя в силу статей 60, 62 СК України. 
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України та статтях 24, 25 КпШС в залежності від того, коли було придбано спірне майно.
За змістом статті 24 КпШС (що діяв на час посвідчення договору дарування) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Вказана норма закріплена також в частині 1 статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Разом з тим частиною першою статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування правил, передбачених статтею 62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик тощо.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.
Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.
Вказаний висновок зроблений Великою Палатою Верховного суду в постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Отже, саме на позивачку покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, про що правильно зазначав суд першої інстанції, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.
В силу статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
За положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Оскільки пред`явлений позов про визнання житлового будинку та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності, яка належить другому з подружжя на праві особистої приватної власності, тому ОСОБА_1 мала довести, що за час шлюбу вартість цього майна (спірної частки будинку) істотно збільшилася внаслідок її трудових або грошових затрат чи обох із подружжя, що є її процесуальним обов`язком.
Натомість, нею не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення покращення спірного об`єкта майна, належного на праві особистої приватної власності відповідачеві, за рахунок спільних сумісних коштів як подружжя, їх сумісної трудової діяльності. У тому числі позивачкою не доведено її участь у ремонті чи добудові будинковолодіння та істотному збільшенні його вартості, який зроблений нею внесок та чи є він значним в такому розумінні, що б давало можливість визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні частини 1 статті 62 СК України. Сам факт перебування сторін в шлюбі на момент проведення ремонтних робіт спірного об`єкта нерухомого майна, який перебував в приватній власності ОСОБА_2 , не є достатньою підставою для визнання такого спільним сумісним майном подружжя.
Аналогічно стороною позивача не підтверджено належними доказами ні перелік зазначених нею будівельних та ремонтних робіт, ні час їх проведення, ні вартість тощо. 
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Статтею 83 ЦПК України унормовано порядок подання доказів, згідно з яким сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
У відповідності до частин 4, 5 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 83 ЦПК України).
Саме тому, оскільки сторона позивача в ході розгляду справи судом не заявляла клопотання про допит свідків, показання яких мали б, на її думку, суттєве значення для правильного вирішення спору, доказів неможливості подання раніше такого клопотання з причин, що об`єктивно не залежали від неї не навела, ухвалою апеляційного суду від 08 лютого 2021 року було залишено без задоволення таке клопотання апелянта про виклик свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
З урахуванням надання ОСОБА_1 в суді першої інстанції професійної правничої допомоги, відповідно до вимог статті 83 ЦПК України та статті 367 ЦПК України, в апеляційного суду немає підстав і для прийняття доказів, які надані нею на стадії апеляційного провадження. Вказані документи не були долучені при вирішенні справи районним судом, як і не представлено поважних причин неможливості їх подання суду з причин, що об`єктивно не залежали від неї. 
А тому долучені до апеляційної скарги нові докази не можуть враховуватися при апеляційному перегляді справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що вартість проведення ремонтних робіт у будинковолодінні за час шлюбу підтверджена звітом про незалежну експертну оцінку майна не заслуговують на увагу, оскільки такий не впливає на правильність вирішення справи по суті. Порівняння інвентиразаційної вартості будинковолодіння на час посвідчення договору дарування у 2002 році та ринкової його вартості у 2020 році є некоректним, оскільки застосовано різні види оцінок. 
Більше того зміна вартості нерухомості має місце не лише за рахунок проведеного в ній ремонту, а і за рахунок загальної зміни цін на ринку нерухомості, інфляційних процесів тощо. Проте у звіті не визначено, а матеріали справи не містять доказів, в якій частині збільшення вартості будинковолодіння відбулось за рахунок саме ринкових факторів (зокрема, загальної зміни цін на ринку нерухомості, інфляційних процесів), які очевидно мали місце.
Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги законодавства, судом обгрунтовано відмовлено у визнанні спільною сумісною власністю подружжя спірного майна, його поділ, визнання за позивачкою права власності на 48,65% домоволодіння та земельної ділянки.
Оскільки визнання договору купівлі-продажу № 603, укладеного 27 квітня 2020 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 стосується будинковолодіння, яке є приватною власністю відповідача, тому підстав для визнання його недійсним згідно положень частини 2 статті 65 СК України також не встановлено.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду по суті спору, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника щодо їх оцінки та містять посилання на факти, які були предметом дослідження суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 27 жовтня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

       Головуюча                                                                Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

       Повний текст постанови виготовлено 12 лютого 2021 року