ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3801/20                                             Суддя першої інстанції: Леонтович А.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді                    - Степанюка А.Г.,
суддів                              - Губської Л.В., Епель О.В.,
при секретарі                               - Закревській І.Л.,
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення заборгованості за затримку розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:
У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - Відповідач, Украерорух) про стягнення з Укреароруху компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 842   074,63 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що незабезпечення Відповідачем виплати Позивачу при звільненні належної останньому при звільненні суми коштів, у тому числі одноразової грошової допомоги, є підставою для відповідальності роботодавця у вигляді виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, як то передбачено загальною нормою статті 117 Кодексу законів про працю України. Крім того, суд акцентував увагу на правильності здійснених Позивачем розрахунків середнього заробітку, а також вказав на безпідставність посилання Відповідача на пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду, позаяк приписами чинного законодавства він не обмежений.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, одноразова грошова допомога не входить до структури (фонду) оплати праці, а відтак несвоєчасна її виплата не може мати своїм наслідком відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, по-друге, Позивачем було пропущено тримісячний строк звернення до суду із вказаним позовом, по-третє, судом не перевірено правильність проведеного ОСОБА_1 розрахунку середнього заробітку та не застосовано принцип співмірності щодо розміру присудженої суми коштів.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, одноразова грошова допомога входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а тому несвоєчасна її виплата є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, по-друге, тримісячний строк звернення до суду щодо спірних правовідносин застосований бути не може, оскільки у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці строк звернення до суду не обмежується, по-третє, жодних зауважень щодо проведеного Позивачем розрахунку належної до стягнення суми Відповідачем не висловлено.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.01.2021 року.
У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю. 
Позивач та його представник наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби в Збройних Силах України наказом відряджений із Збройних Сил України до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на посаду заступника начальника районного диспетчерського центру Харківського регіонального структурного підрозділу.
Наказом Міністра оборони України №142 від 22.02.2010 року Позивач звільнений з військової служби у відставку за пунктом «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я) з посади заступника начальника Служби аеронавігаційної інформації Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (а.с. 13).
Відповідно до наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 10.03.2010 року №119/о Позивач звільнений з служби з вислугою років на військовій служби тривалістю 28 років 7 місяців (а.с. 12).
Згідно довідки Украероруху №10.1-284 від 05.03.2010 року розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на момент звільнення становив 12   879,50 грн. (а.с. 14).
Матеріли справи свідчать, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2015 року у справі №820/5817/15 стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Аерорух» на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років служби у розмірі 180   313,00 грн. (а.с. 6-11).
20.08.2015 року на виконання вказаного судового рішення Відповідач здійснив виплату зазначеної грошової допомоги Позивачу у розмірі 179   411,43 грн., що підтверджується випискою про надходження коштів АТ КБ «Приватбанк» від 21.08.2015 року (а.с. 15).
18.11.2019 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою про виплату йому компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 842   074,63 грн. (а.с. 16-19).
Листом №1-23.1/417/20 від 20.01.2020 року Украерорух повідомив ОСОБА_1 , що підстави для виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 842    074, 63 грн. відсутні, оскільки відсутність підстав для виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні встановлена постановою суду від 23.12.2015 року у справі №820/10628/15, яка набрала законної сили (а.с. 20-21).
Як встановлено судом першої інстанції, Позивач вважає, що оскільки він був звільнений з підприємства 05.03.2010 року, а виплата була здійснена Відповідачем 21.08.2015 року, то останнім затримано розрахунок Позивачу на 1   373 дні, а тому Украерорух повинен сплатити 842   074,63 грн., виходячи із грошового забезпечення на момент звільнення у розмірі 12879,50 грн.
На підставі встановлених вище обставин, проаналізувавши приписи ст. ст. 1, 12 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ст. 19 Конституції України, ст. ст. 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, а також ряду правових позицій Верховного Суду і Конституційного Суду України, зазначивши, що спірні правовідносини не обмежені строком звернення до суду, Київський окружний адміністративний суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За правилами ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до правової позиції, сформульованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Разом з тим, у рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
У контексті наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за правилами ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.  
Юридично значимі обставини в межах цих правовідносинах є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, а також не заперечується Позивачем і наголошується Відповідачем, дата, з якої ОСОБА_1 повинен був дізнатися про порушення своїх прав, є дата проведення з ним розрахунку - 20.08.2015 року. 
Колегія суддів, з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.09.2020 року у справі №420/5945/19, вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.
За таких обставин, зважаючи на те, що Позивач звернувся до суду після остаточного розрахунку з ним 20.08.2015 року лише 30.04.2020 року, то він пропустив встановлений законом строк звернення до суду з позовом у цій справі, що безпідставно було залишено поза увагою суду першої інстанції.
Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, судова колегія погоджується з доводами Апелянта про те, що датою, з якої Позивач мав би дізнатися про порушення своїх трудових прав, є дата отримання ним нарахованих сум. Оскільки від цієї дати (20.08.2015 року) минуло більше трьох місяців, то за таких обставин та наведеного правового регулювання висновок Київського окружного адміністративного суду про непоширення на спірні правовідносини строку звернення до суду є помилковим. 
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що Позивачем клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду не подавалося.
Подібні висновки щодо застосування строків звернення до суду з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені викладені у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 802/28/16-а, від 20.06.2018 року у справі № 823/761/17 року, від 09.08.2019 року у справі № 420/5793/18, від 30.06.2020 року у справі № 360/4889/19.
Посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Верховного Суду від 15.07.2020 року у справі №320/6146/19 судовою колегією оцінюється критично, оскільки 15.07.2020 року Верховним Судом у справі №320/6146/19 постановлено ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, в якій питання строків звернення до суду із такими позовними вимогами не досліджувалося. До того ж, колегія суддів наголошує, що в силу ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не в ухвалах.
Щодо твердження Позивача про правильність застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №9-рп/2013, а не рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що рішення суду конституційної юрисдикції №9-рп/2013 стосувалося тлумачення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у розрізі компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та індексації заробітної плати, у той час як саме у рішенні суду №4-рп/2012 надавалося тлумачення положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з приписами ст. ст. 116, 117 КЗпП України, які підлягають застосуванню у межах цього спору.
З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що Київський окружний адміністративний суд, надаючи оцінку доводам Украероруху щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із вказаним позовом, не застосував до спірних правовідносин приписи ч. 1 ст. 233 КЗпП України та рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, у зв`язку з чим та з огляду на ненаведення Позивачем будь-яких інших причин пропуску такого строку, прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для залишення позову без розгляду.
За таких обставин, не надавши належної оцінки аргументам Відповідача щодо пропуску Позивачем тримісячного строку звернення до суду, Київський окружний адміністративний суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо дотримання таких строків та, як наслідок, неправильне вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду, а його аргументи щодо дотримання строку звернення до суду ґрунтувалися помилковому застосуванні норм частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, які до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.
Доводи Апелянта про залишення поза увагою суду першої інстанції неможливості покладення на Відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України з огляду на перебування одноразової грошової допомоги поза структурою заробітної плати, а також незастосування судом принципу співмірності щодо заявленої до стягнення суми, аргументи Позивача на їх спростування, а також безпосередньо висновки суду щодо суті даного спору, суд апеляційної інстанції у межах даного апеляційного перегляду не оцінює, позаяк розгляду справи по суті повинно передувати вирішення питання про дотримання особою строків звернення до суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, помилково вирішивши по суті спір за позовної заявою, яка підлягала залишенню без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених 240 цього Кодексу.
Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, зміст яких зазначено вище.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із залишенням позовної заяви без розгляду.
Керуючись ст. ст. 122, 123, 240, 242-244, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року - скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення заборгованості за затримку розрахунку при звільненні - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                           Л.В. Губська

                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 13» січня 2021 року.