Ухвала
 
16 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 369/7524/19
провадження № 61-18699ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стрільця Сергія Васильовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати квартиру АДРЕСА_1 , та автомобіль Nissan Juke, державний номерний знак НОМЕР_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; в порядку поділу майна визнати за ним право власності на 3/4 частин вказаної квартири, а за ОСОБА_2 - на 1/4 частину; в порядку поділу майна визнати за ним та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на автомобіль Nissan Juke.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року (повний текст якої складено 13 листопада 2020 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2020 року - без змін.
 
14 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стрілець С. В. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків,  а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, а також доплатити судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 7 684 грн. Заявнику також було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.
 
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 0306305789684, представник ОСОБА_1 - адвокат Стрілець С. В. отримав указану ухвалу 31 грудня 2020 року.
 
15 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стрілець С. В. подав засобами поштового зв`язку уточнену касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, в якій зазначив, що підставою касаційного оскарження судових рішень є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Вказану підставу заявник мотивував тим, що: «суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, хоча позивач довів усі обставини, на які посилався як на підтвердження своїх вимог, зокрема ту обставину, що сторони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет і за спільні кошти придбали автомобіль та квартиру. В матеріалах справи наявні безумовні докази підтвердження цих фактів, які за незрозумілих причин не були враховані при ухваленні судових рішень». Крім того, суди не взяли до уваги і не дали належної оцінки показанням свідків про спільне проживання сторін, банківським випискам про проведені платежі за кредитним договором та щодо коштів, за які було придбано спірне майно.
 
Також в уточненій касаційній скарзі вказано, що у грудні 2019 року було пред`явлено позов немайнового характеру - про поділ майна подружжя, а не позовну заяву майнового характеру, як помилково зазначив касаційний суд. Тобто судовий збір було сплачено у правильному розмірі (1 921 грн х 3). Тому підстави для доплати судового збору за подання касаційної скарги відсутні.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Системний аналіз наведених положень ЦПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитися у взаємозв`язку з мотивованим посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу (підстави) для касаційного оскарження судового (судових) рішення (рішень).
 
Тобто, якщо касаційна скарга оскаржується на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, то вона окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, містити: пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19).
 
Наведені заявником доводи зводяться виключно до переоцінки доказів та не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Заявник не навів норми права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду, і не конкретизував правовідносин, в яких цей висновок відсутній. Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Стрільця С. В. не стосується проблем правозастосування. Враховуючи призначення Верховного Суду, який є судом права, та з огляду на зміст пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України метою відкриття касаційного провадження на підставі наведеної процесуальної норми є формування судової практики щодо застосування норм права, а не надання оцінки правильності застосування норм права у спірних правовідносинах, коли мотивом заявника є - домогтися повторної оцінки касаційним судом обставин справи.
 
Доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки посилання заявника на те, що суди не взяли до уваги і не дали належної оцінки доказам, зводяться до його незгоди з оцінкою судами доказів та не свідчать про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази.
 
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
За змістом вищенаведених правових норм судові рішення можуть бути оскаржені на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України у зв`язку з недослідженням судами доказів, лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Тобто незазначення заявником у касаційній скарзі мотивованих підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, унеможливлює перегляд судових рішень в касаційному порядку, оскаржених згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України. Таким чином, доводи заявника про порушення судами норм процесуального права при дослідженні та оцінці доказів також не заслуговують на увагу з вищенаведених підстав.
 
Враховуючи викладене, заявник не виконав вимог ухвали Верховного Суду від 18 грудня 2020 року про залишення касаційної скарги без руху в частині подання уточненої касаційної скарги із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга.
 
Також неспроможними є аргументи заявника про відсутність підстав для доплати судового збору за подання касаційної скарги з огляду на таке.
 
Майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми. 
 
Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову. 
 
Отже, судовий збір за пред`явлення позову про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.
 
Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.
 
Наведені правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17 та від 25 серпня 2020 року у справі № 910/13737/19.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 756/2609/20 зазначено, що вимоги позивача мають майновий характер, оскільки між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя.
 
Враховуючи наведене, доводи заявника про немайновий характер спору є помилковими.
 
Таким чином, заявник не виконав вимог ухвали Верховного Суду від 18 грудня 2020 року про залишення касаційної скарги також в частині доплати судового збору.
 
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (залишення заяви без руху та її повернення в разі неусунення недоліків), про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Частинами п`ятою і шостою статті 393 ЦПК України передбачено, що питання про повернення касаційної скарги суд касаційної інстанції вирішує протягом двадцяти днів з дня надходження касаційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала.
 
Отримавши ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2020 року про залишення касаційної скарги без руху, заявник у відведений судом строк не виконав вимог цієї ухвали, не подав до Верховного Суду уточненої касаційної скарги із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, не доплатив судового збору за подання касаційної скарги, недоліків касаційної скарги не усунув, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження. Тому касаційна скарга підлягає поверненню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стрільця Сергія Васильовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя вважати неподаною та повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                           В. А. Стрільчук