ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року	Львів	Справа № 380/3710/20 пров. № А/857/9552/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                            Обрізко І.М., 
суддів                                                                                  Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року про повернення позовної заяви, прийняту суддею Гавдик З.В. у місті Львові  у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової  частини   НОМЕР_1 , Військової  частини НОМЕР_2 про визнання нечинними наказів, -

                                                           встановив:

ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся з адміністративним позовом до Військової  частини   НОМЕР_1 про визнання нечинним наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 19.03.2020 року №30 в частині притягнення начальника метеорологічної служби Військової частини НОМЕР_3 старшого лейтенанта ОСОБА_1 до дисциплінарного стягнення – сувора догана (п.10 наказу) та наказ Командувача Повітряних Збройних сил України №71 від 15.04.2020 року в частині накладення на позивача обмеженої матеріальної відповідальності (п.7 наказу).
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку із неусуненням недоліків позовної заяви, викладених в ухвалі Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року про залишення позовної заяви без руху.
Суд виходив з того, що заява позивача, подана на виконання вимог ухвали суду від 22 травня 2020 року не усунула недоліків позовної заяви, зазначених в даній ухвалі та не відповідає вимогам ст.160 КАС України, зокрема, позивач не зазначив ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України відповідачів.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із  порушенням процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що 14 липня 2020 року він подав до суду клопотання про усунення недоліків, в якому, зокрема, щодо не зазначення коду ЄДРПОУ відповідачів звернув увагу на відсутність таких відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань.
Покликається на висновки Європейського суду з прав людини, де зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п.1 ст.6 Конвенції.
Просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду про повернення позовної заяви, в силу приписів ч.2 ст.312 КАС України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
З обставин справи вбачається, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини, які склали підстави для прийняття оскаржуваного процесуального судового рішення.
Судом із матеріалів справи, зокрема, із ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року встановлено, що позовну заяву залишено без руху. Відповідно до вимог статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -   КАС України) в ухвалі було зазначено недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення (десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху).
Позивачу необхідно було усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду позовної заяви та її копії для відповідачів із зазначенням ідентифікаційного коду відповідачів в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, а також оригіналу документа про сплату судового збору 1681,60 грн.
14 липня 2020 року позивачем на усунення недоліків позовної заяви подано клопотання, яким долучено посвідчення офіцера ЗСУ. З приводу зазначення кодів ЄДРПОУ відповідачів, покликався на те, що за електронним запитом відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відповідачів інформація відсутня, відтак, останній не може знати ЄДРПОУ відповідачів.
Частинами 1, 2 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства (надалі - КАС України) встановлено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Відповідно до ч.1 ст.169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст. 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.
Згідно до вимог пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
За приписами частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5)позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що стаття 160 КАС України стандартизує структуру позовної заяви - містить перелік загальних для всіх позовних заяв елементів (реквізитів), які дають необхідну інформацію для вирішення судом питання про відкриття провадження в адміністративній справі.
Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень вже на стадії звернення особи до суду може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.
На думку колегії суддів, беручи до уваги завдання суду забезпечити розгляд і вирішення справи в розумний строк, суд може не залишати позовну заяву без руху, якщо недоліки є неістотними та не впливають на оцінку обставин, які є підставою для відкриття провадження у справі.
Суд апеляційної інстанції вважає, що вказані судом першої інстанції недоліки не перешкоджали суду вчинити дії, необхідні для відкриття провадження у справі.
Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.
Таким чином, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву із зазначених підстав, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права позивача на судовий захист.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги являються суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
          
Керуючись ст.ст. 312, 320, 321, 322, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                         постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 380/3710/20 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню до Верховного Суду не підлягає. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 13.01.2021 року.