ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                        
28 січня 2021 року
м. Київ
Справа № 11-395сап20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В.,  Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Єленіної Ж. М., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.,
за участю секретаря судового засідання Біляр Л. В.,
скаржниці ОСОБА_1 ,
представників:
скаржниці - адвокатів Кравця Р. Ю., Мартиненко А. Ю., Нікішиної А. М.,
Вищої ради правосуддя - Русакової І. Г., 
розглянула у судовому засіданні в режимі відеоконференції скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 22 жовтня 2020 року № 2931/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 21 вересня 2020 року № 2671/2дп/15-20, і
ВСТАНОВИЛА:
1. 02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 оскаржила до Великої Палати Верховного Суду рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) від 21 вересня 2020 року № 2671/2дп/15-20 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 вересня 2020 року № 2671/2дп/15-20про притягнення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» (далі - Спірне рішення).
Цим рішенням ВРП погодилася з висновками її Другої Дисциплінарної палати про те, що поведінка судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 свідчить про наявність у її діях складу дисциплінарних проступків, передбачених пунктом 4 частини першої статті 106, частини дев`ятої статті 109 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) (умисне допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод, що спричинило істотні негативні наслідки).
2. Суддя ОСОБА_1 вважає рішення ВРП та її Другої Дисциплінарної палати протиправними, необґрунтованими і такими, що не містять посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотивів, якими відповідач обґрунтував викладені в оскаржуваному рішенні висновки. Просить скасувати Спірне рішення.
Прохання мотивує доводами, аналогічними тим, що висловлені в скарзі до ВРП, за наслідками розгляду якої прийняте Спірне рішення. 
Зосереджує увагу на тому, що оскаржуваний акт ВРП не містить власної оцінки вмотивованості та обґрунтованості притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Натомість кожного разу згадує про правильність прийняття рішення її дисциплінарним органом, що порушує право скаржниці на ефективний захист у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).
На думку скаржниці, Друга Дисциплінарна палата ВРП під час розгляду справи не надала значення низці важливих обставин, що мають суттєве значення для правової оцінки дій позивачки, які їй поставлені за провину. Друга Дисциплінарна палата ВРП проігнорувала положення норм Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) про порядок припинення строку дії арешту майна.
Наголошує, що рішення дисциплінарного органу обмежується тільки цитуванням положень статей згаданого Кодексу без їх аналізу і застосовності в конкретній справі поняття тривалості заходу забезпечення кримінального провадження. Поставлення у провину судді ОСОБА_1 вчинення нею дій, які стосуються строку дії накладеного арешту на майно чи фактичного поновлення дії такої заборони на відчуження, розпорядження чи користування майном, ґрунтується виключно на тлумаченнях ВРП положень кримінального процесуального закону. 
Натомість вказівка в ухвалі судді про накладення арешту про строк її (ухвали) дії та подальше вилучення такої обставини не впливає на накладені обмеження та обтяження. Настання будь-яких істотних негативних наслідків, пов`язаних із відновленням дії арешту пакета акцій у справі, що розглядала суддя ОСОБА_1 , не відбулося. Власне тому нею й було обрано такий спосіб виправлення механічної помилки, допущеної в судовому рішенні, який не порушував жодних прав чи інтересів учасників кримінального провадження. 
При цьому ВРП залишила без ретельного дослідження та аналізу предмети, підстави та обґрунтування позовних заяв, розглянутих у порядку господарського судочинства, але при цьому безпідставно стверджувала про обмеження постановленим скаржницею судовим рішенням права на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, залишилося поза увагою ВРП те, що у справі № 910/3233/18 позов подано до винесення первісної ухвали судді ОСОБА_1 про виправлення описки від 29 березня 2018 року; судові рішення у справі № 910/11310/18 щодо визнання недійсним біржових торгів та біржового контракту не містять жодної згадки про накладення арешту на пакет акцій; у справі № 910/3242/18 фактичні обстави справи стосувалися дійсності висновку про вартість пакета акцій, визначення ціни однієї акції, виконання зобов`язання за біржовим контрактом тощо. З наведеного презюмується, що судове рішення у кримінальному провадженні щодо строку накладення заборони на відчуження майна не мало преюдиційного значення для справ, які були предметом розгляду господарськими судами.
На користь відсутності умислу стосовно допущеного порушення як обов`язкової ознаки складу дисциплінарного проступку свідчить формулювання, наведені суддею ОСОБА_1 в мотивувальній частині ухвалі, а саме вказівка про те, що механічна помилка в судовому рішенні сталася через випадкове копіювання частини резолютивної частини з іншого судового рішення. Обраний суддею ОСОБА_1 спосіб виправлення помилки відповідає порядку її усунення, передбаченому статтею 379 КПК України.  
Виокремлює, що дисциплінарний орган не має повноважень перевіряти законність судового рішення, а лише дії судді під час ухвалення такого рішення в частині наявності порушень, які є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності. 
До того ж постановлення рішення про застосування такого заходу збереження майна та внесення виправлення у нього було здійснено як захід кримінального провадження на час досудового розслідування злочину, який передбачає конфіскацію майна, й не стосувалося майнових прав сторін, у яких виник спір щодо такого майна.   
Дисциплінарний орган не врахував характеру дисциплінарного проступку, відсутності негативних наслідків для учасників кримінального провадження, позитивної характеристики, не надав об`єктивної оцінки обставинам, що впливають на можливість притягнення судді до відповідальності. Обрання найбільш суворого заходу дисциплінарного стягнення порушує принцип рівності та однакового ставлення до суддів. 
3. У відзиві на скаргу ВРП зазначає про відсутність підстав, передбачених статтею 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ), за яких рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути скасоване. Оскаржуване рішення в достатній мірі відповідає критерію обґрунтованості, а зазначені в скарзі обставини ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм права, а тому є безпідставними.
4. Велика Палата Верховного Суду перевірила матеріали скарги та матеріали дисциплінарного провадження щодо судді, всебічно і повно з`ясувала всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга. Відповідаючи на порушені в скарзі питання, Велика Палата Верховного Суду виходить з фактичної та юридичної правової природи дисциплінарного порушення, яке поставлено за провину судді, меж касаційного перегляду та принципів адміністративного судочинства, наявності в дисциплінарному діянні ознак складу порушення, дотримання процедурних повноважень дисциплінарного органу, на підставі яких було прийнято рішення про вчинення суддею дисциплінарного порушення, в аспекті стверджуваного порушення прав скаржниці.
5. Факти та обставини, на підставі яких Друга Дисциплінарна палата ВРП виснувала, що суддя ОСОБА_1 вчинила дисциплінарний проступок, з якими погодилася ВРП, можна викласти таким чином.
ОСОБА_1 Указом Президента України від 21 травня 2007 року № 434/2007 призначена на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва строком на п`ять років. Постановою Верховної Ради України від 17 травня 2012 року № 4735-VIобрана на посаду судді цього ж суду безстроково. 
04 та 19 вересня 2018 року до ВРП надійшли скарги Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «ФФ «Дарниця»), подані через адвоката Гончаренка Є. С., у яких зазначалося, що суддя ОСОБА_1 допустила порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя у кримінальному провадженні № 759/8801/14-к.
Автор скарги зазначав, що суддя ОСОБА_1 під час розгляду заяви генерального директора Публічного акціонерного товариства «Науково-виробничий центр «Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод» (далі - ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ») про виправлення описки в ухвалі суду від 26 травня 2014 року про накладення арешту порушила право юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Такі дії судді, з погляду представника цієї юридичної особи, містять ознаки вчинення дисциплінарного порушення.  
За цією скаргою Друга Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 21 січня 2019 року № 167/2дп/15-19 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , а рішенням від 21 вересня 2020 року № 2671/2дп/15-20 притягнула її до дисциплінарної відповідальності та застосувала до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
6. Було встановлено, що 26 травня 2014 року слідчий суддя ОСОБА_1 ухвалою задовольнила клопотання старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності СВ Святошинського РВ ГУ МВС України в місті Києві про накладення арешту. За цим рішенням суддя ухвалила накласти арешт на цінні папери, а саме на пакет акцій ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ» (код за ЄДРПОУ 23518596) у кількості 3100 штук, що становлять 29,95 % статутного капіталу цього товариства і належать територіальній громаді Києва, та заборонила власнику вказаних корпоративних прав розпоряджатися такими і будь-яким чином використовувати їх. Строк дії ухвали суддя встановила один місяць з дня її постановлення. 
28 березня 2018 року ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ» в особі генерального директора Здаревської Ю. М. звернулося до суду із заявою про виправлення описки в резолютивній частині ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2014 року. Описка, на думку заявника, полягала в тому, що слідчий суддя помилково визначила часові межі позбавлення можливості відчужувати названі в ухвалі цінні папери, тому вона має бути виключена з резолютивної частини.   
29 березня 2018 року слідчий суддя ОСОБА_1 ухвалою задовольнила заяву ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ» та виправила описку в ухвалі цього суду від 26 травня 2014 року шляхом виключення з її резолютивної частини речень: «Строк дії ухвали - один місяць з дня постановлення ухвали. Ухвала оскарженню не підлягає» та дописала до резолютивної частини речення: «Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення».  
Адвокат Зубрицький О. В., який діє в інтересах ПрАТ «ФФ «Дарниця», подав апеляційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року. Апеляційний суд міста Києва своєю ухвалою від 13 червня 2018 року скасував рішення суду першої інстанції та постановив нову ухвалу, якою призначив новий розгляд у суді першої інстанції заяви генерального директора ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ» Здаревської Ю. М. про виправлення описки в судовому рішенні. Підставою прийняття такого рішення стало істотне порушення вимог КПК України, яке полягало у відсутності в матеріалах судового провадження журналу судового засідання та наявності протоколу судового засідання від 29 березня 2018 року, складеного секретарем Забелою А. В., тоді як в ухвалі суду вказано участь секретаря ОСОБА_2 . Також суд апеляційної інстанції визнав переконливими доводи апеляційної скарги про те, що скасування строку дії ухвали слідчого судді не є виправленням описки.
Під час нового розгляду слідчий суддя ОСОБА_1 дійшла висновку, що при виготовленні ухвали суду від 26 травня 2014 року помилково застосовано строк дії ухвали суду згідно зі статтею 164 КПК України, який не може перевищувати одного місяця з дня постановлення такого судового рішення. Виправлення механічної помилки зможе забезпечити завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, перетворення, відчуження. 
Ухвалою від 22 серпня 2018 року суддя ОСОБА_1 виправила допущену механічну помилку в резолютивній частині ухвали від 26 травня 2014 року № 759/8801/14-к, де абзаци третій та п`ятий виключила та абзац третій виклала у новій редакції: «Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з часу проголошення». 
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 10 вересня 2018 року скасував ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 22 серпня 2018 року та постановив нове рішення. Відмовив у задоволенні заяви генерального директора ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ» Здаревської Ю. М. про виправлення описки в судовому рішенні, а саме в резолютивній частині ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2014 року № 759/8801/14-к. 
7. За результатами розгляду дисциплінарної скарги стосовно судді ОСОБА_1 . Друга Дисциплінарна палата ВРП встановила таке. 
Після отримання заяви про виправлення описки (28 березня 2018 року) суддя ОСОБА_1 призначила її до розгляду на наступний день (29 березня 2018 року) без повідомлення учасників провадження № 759/8801/17-к про судовий розгляд. 
Згідно із частинами першою, другою статті 379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні. Питання про внесення виправлень суд вирішує в судовому засіданні. Учасники судового провадження повідомляються про дату, час і місце засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень.
Задовольняючи заяву генерального директора ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ», суддя не звернула уваги, що це товариство не є учасником кримінального провадження чи іншою заінтересованою особою, оскільки не є власником пакета акцій, щодо якого накладено арешт. Також не є особою, яка належним чином обґрунтувала порушення свого суб`єктивного інтересу внаслідок закінчення строку дії ухвали про арешт майна майже через чотири роки з часу її постановлення. 
Як убачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, під головуванням судді ОСОБА_1 протягом 2014-2018 років в інших справах неодноразово постановлялись ухвали про арешт майна із зазначенням строку їх дії - один місяць (у справах № 759/7766/14-к, 759/5474/14-к, 759/18883/14-к; 759/7390/15-к; 759/15619/15-к; 759/3301/17, 759/3054/17; 759/3475/17, 759/7251/17, 759/7263/17; 759/8881/17, 759/1671/18; 759/4608/18, 759/5694/18; 759/5640/18; 759/5846/18).  
До того ж суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу судді ОСОБА_1 від 29 березня 2018 року, звернув увагу на неприпустимості виправлення описки шляхом зміни строку дії ухвали.
Відповідно до частини третьої статті 415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді. 
Під час нового судового розгляду суддя ОСОБА_1 не зазначила обставин, з яких виходила в контексті наведених вимог процесуального закону. У підсумку постановила ухвалу від 22 серпня 2018 року, якою фактично відновила арешт на пакет акцій, власником якого є ПрАТ «ФФ «Дарниця» на підставі біржового контракту № 185321, укладеного Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради, що діяв від імені територіальної громади міста Києва. 
Крім того, дисциплінарний орган зазначив, що суддя ОСОБА_1 питання про внесення виправлень у судовому рішення вирішувала через чотири роки з дня його постановлення, не здійснила жодних дій щодо з`ясування статусу кримінального провадження № 4201410008000091, у якому було постановлено ухвалу про арешт акцій.
Відповідно до частини першої статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.  
8. Як було встановлено, 27 червня 2015 року слідчий СВ Шевченківського УП ГУ НП у місті Києві виніс постанову про закриття кримінального провадження № 4201410008000091. Таким чином, суддя ОСОБА_1 постановленням ухвали від 29 березня 2018 року неправомірно відновила арешт майна у кримінальному провадженні, чим обмежила право власності ПрАТ «ФФ «Дарниця» на вказані акції, що є неприпустимим.
Правомірність набуття права власності на вказані цінні папери ПрАТ «ФФ «Дарниця» та відсутність заборон на проведення будь-яких дій щодо цього майна підприємство доводило в судовому порядку, підтвердженням чого є наявність в провадженні Господарського суду міста Києва таких справ: 
- № 910/3233/18 за позовом ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ» до ПрАТ «ФФ «Дарниця», Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київської міської ради про визнання недійсними біржових торгів з продажу акцій на аукціоні у процесі приватизації та біржового контракту № 185321 на купівлю-продаж акцій від 20 березня 2015 року та за зустрічним позовом ПрАТ «ФФ «Дарниця» до ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ» про визнання права власності на акції;
- № 910/3242/18 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ПрАТ «ФФ «Дарниця», Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Київська міська рада, ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ», про визнання недійсними біржових торгів та біржового контракту;
- № 910/11310/18 за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до ПрАТ «ФФ «Дарниця», Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - ПАТ «НВЦ «Борщагівський ХФЗ», про визнання недійсними результатів біржових торгів та біржового контракту.
На час постановлення ухвали від 22 серпня 2018 року судді ОСОБА_1 було достовірно відомо про власника пакета акцій - ПрАТ «ФФ «Дарниця», а тому вона не могла не розуміти, що своїми діями порушує права цього підприємства у зв`язку із поновленням арешту.  
9. Опираючись на ці обставини, Друга Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що внесення виправлення в ухвалу суду, яка набрала законної сили (та вичерпала свою дію), суддя Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 вчинила без законних на те підстав, чим порушила принцип правової визначеності та принцип res judicata -остаточності рішень суду, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду лише з метою повторного слухання справи та постановлення нового рішення. 
Друга Дисциплінарна палата ВРП, надаючи правову кваліфікацію діям судді ОСОБА_1 , дійшла висновку, з яким погодилася й ВРП в Спірному рішенні, що така поведінка судді ОСОБА_1 з огляду на її досвід роботи та розуміння наслідків виключення з резолютивної частини судового рішення часових проміжків дії арешту майна у кримінальному провадженні містить ознаки складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ (умисне порушення прав людини і основоположних свобод, що спричинило істотні негативні наслідки).
Неправомірні дії судді ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя призвели до порушення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та пункту 6 статті 6 Конвенції, що є окремою підставою для встановлення факту вчинення суддею ОСОБА_1 істотного дисциплінарного проступку, передбаченого частиною дев`ятою статті 109 Закону № 1402-VІІІ.   
Водночас Друга Дисциплінарна палата ВРП не встановила обставин, які б свідчили про незазначення суддею ОСОБА_1 в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторони щодо суті спору (підпункт «б» пункт 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ).
10. ВРП за наслідками розгляду скарги судді ОСОБА_1 , поданої через адвоката Кравця Р. Ю. на рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 21 вересня 2020 року № 2671/2дп/15-20 «Про притягнення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», залишила це рішення без змін. 
11. Порядок розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді встановлено статтею 51 Закону № 1798-VIII, відповідно до частини першої якої право оскаржити таке рішення до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення. 
Статтею 52 Закону № 1798-VIII передбачено порядок оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, та визначено вичерпний перелік підстав для його скасування, зокрема: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону; 4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Як зазначає Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС), «дисциплінарний розгляд справи в кожній країні повинен передбачати можливість подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду» (пункт 77 (v) Висновку № 3 (2002) КРЄС про принципи та правила, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та неупередженості).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов`язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції». У межах скарги за статтею 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі фактори, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, у який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (рішення ЄСПЛ від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», пункт 123).
Можливість оскаржити рішення по суті є важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи в цілому. Велика Палата Верховного Суду забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції та є визначеним статтею 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судовим органом, який має повну юрисдикцію щодо розгляду скарг на рішення ВРП, зокрема на її рішення про залишення без змін рішень дисциплінарних палат про притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності.
Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
12. Предметом оскарження до ВРП було рішення її Другої Дисциплінарної палати від 21 вересня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади. 
Велика Палата Верховного Суду вважає за можливе розглянути вимоги  ОСОБА_1 , ретельно дослідити дотримання ВРП при прийнятті Спірного рішення положень пункту 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII, тобто наявності обґрунтованих посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Статтею 108 Закону № 1402-VIII та частиною другою статті 42 Закону № 1798-VІІІ установлено, що дисциплінарні провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП.
Відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 56 Закону № 1402-VIII суддя зобов`язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав, зокрема, умисного або внаслідок недбалості істотного порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Можливість усунення судом окремих недоліків свого рішення передбачена статтею 379 КПК України, що вочевидь не можна вважати його зміною. Саме тому певні недоліки судового рішення суд, який його ухвалив, може усунути шляхом виправлення описок і очевидних арифметичних помилок.
При цьому, здійснюючи таке виправлення, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, а усунення неточностей полягає у виправленні встановлених фактичних обставин, зокрема хронологічного виміру події, реквізитів документів, найменування сторін, правильності написання прізвищ осіб тощо. 
Питання про внесення виправлень суд вирішує в судовому засіданні. Про дату, час і місце засідання повідомляються учасники судового провадження. Ухвалу суду про внесення виправлень у судове рішення чи відмову у внесенні виправлень може бути оскаржено. Строки і порядок такого оскарження передбачені статтею 395 КПК України.
ВРП зауважила, що суддя ОСОБА_1 , вперше призначаючи розгляд заяви про виправлення описки на наступний день після отримання заяви, не вчинила жодних дій для повідомлення учасників судового провадження. Не надала значення тому, що таке звернення надійшло від юридичної особи, яка не має права на звернення до суду. 
Відповідно до частини першої статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Згідно із пунктом 7 частини другої цієї статті таким заходом кримінально-процесуального примусу є арешт майна. 
Метою застосування заходу забезпечення кримінального провадження є досягнення дієвості цього провадження, тобто забезпечення ефективної реалізації завдань кримінального провадження, закріплених статтею 2 КПК України, та завдань окремих стадій кримінального провадження.
13. На час вирішення питання про виправлення описки в судовому рішенні судді ОСОБА_1 було достовірно відомо, що володільцем пакета акцій, які знаходилися під забороною, є ПрАТ «ФФ «Дарниця». Однак суд не з`ясував обставин переходу права власності до цього товариства, не надав жодної оцінки його запереченням на внесення виправлень у судове рішення.
Унаслідок таких дій судді ПрАТ «ФФ «Дарниця» змушене було в судовому порядку доводити правомірність купівлі таких цінних паперів на підставі біржового контракту.
Після скасування судом апеляційної інстанції ухвали про внесення виправлення в судове рішення суддя ОСОБА_1 не звернула уваги на те, що скасування строку дії ухвали слідчого судді не є виправленням описки. Більше того, за наслідками нового судового розгляду постановила ухвалу, в якій зазначила про допущену нею граматичну помилку щодо строку дії такого заходу кримінального провадження, як арешт майна, та порядку оскарження ухвали слідчого судді в апеляційному порядку. 
Вважаючи це механічною помилкою, стверджувала, що при цьому не зачіпається суть судового рішення та виправлення забезпечить завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його приховати, пошкодити, псувати тощо.  
При цьому ВРП наголосила, що застосування суддею ОСОБА_1 пункту 7 частини першої статті 164 КПК України не відповідає практиці постановлення судових рішень цієї ж судді в аналогічних справах. У цих рішеннях суддя ОСОБА_1 визначала строк дії ухвали про арешт один місяць та вказувала на неможливість оскарження рішення в апеляційному порядку.
Розглядаючи питання про виправлення описки в ухвалі про накладення арешту на майно від 26 травня 2014 року, строк якого вичерпувався 26 червня 2014 року, суддя не з`ясувала, чи здійснюється досудове розслідування в цьому кримінальному провадженні, чиї інтереси порушуються у зв`язку із припиненням дії заборони на відчуження цінних паперів, не надала можливості дати пояснення особам, чиї права та інтереси зачіпає вирішення цього питання.
З огляду на викладене ВРП наголосила, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод і законних інтересів фізичних осіб. Така складова права на судовий захист тісно пов`язана із принципом верховенства права, закріпленим у статті 8 КПК України, та перебуває у нерозривному зв`язку із принципами юридичної визначеності та законності.  
При цьому суд, який ухвалив (постановив) рішення, не має права його змінити або скасувати, крім випадків передбачених процесуальним законом. Таким чином, внесення виправлень в ухвалу про накладення арешту на майно через чотири роки з часу її постановлення, свідчить про те, що суддею ОСОБА_1 порушено принцип правової визначеності та права юридичної особи мирно володіти і розпоряджатися своїм майном.
14. Підсумовуючи обставини дисциплінарного правопорушення, встановлені законом підстави і кваліфікуючі ознаки дисциплінарної відповідальності судді, Друга Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що постановлення суддею ОСОБА_1 ухвал від 29 травня та 22 серпня 2018 року про внесення виправлення в судове рішення про накладення арешту на майно, з часу постановлення якого минуло чотири роки, викликає обґрунтований сумнів у неупередженості судді та свідчить про умисний характер дій судді, що призвело до порушення прав людини і основоположних свобод та спричинило істотні негативні наслідки. Тобто суддя допустила дії, за які її слід притягнути до дисциплінарної відповідальності відповідно до пункту 4 частини першої статті 106, частини дев`ятої статті 109  Закону № 1402-VIII.
15. На етапі вирішенняпитання про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності дисциплінарний орган керувався положеннями Основного Закону України про те, що, вступаючи на посаду, суддя бере на себе зобов`язання об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно, справедливо та кваліфіковано здійснювати правосуддя від імені України, яке розкривається в рішеннях та висновках Конституційного Суду України та міжнародних судових авторитетних інституцій. В аспекті наведеного робиться посилання в рішенні дисциплінарного органу на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності.
Приміром, Друга Дисциплінарна палала ВРП послалася на Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 про те, що верховенство права - це панування права в суспільстві, яке вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність.
Опирається на судження пункту 16 розділу II, пунктів 41, 42, 52, 54 розділу IV доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія) від 4 квітня 2011 року № 512/2009, схваленої Комісією на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року «Верховенство права» (CDL-AD (2011) 003rev), відповідно до яких у межах поняття «верховенство права» вимагається, щоб усі, хто наділений повноваженнями ухвалювати рішення, ставилися до кожного з виявом поваги, на основі рівності та розумності й відповідно до закону, і щоб кожен мав можливість оскаржити незаконність рішень у незалежному та безсторонньому суді, де кожен має бути забезпечений справедливими процедурами. Обов`язковими елементами верховенства права є, зокрема: законність, заборона свавілля та доступ до правосуддя, де законність - це принцип, який означає дотримання законів. Заборона свавілля полягає в тому, що деклараційні повноваження органами державної влади мають здійснюватися відповідно з принципом верховенства права, з яким є несумісне ухвалення несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень. Справою першочергової ваги є те, щоб судівництво мало повноваження визначати, які закони є застосовними та ваговитими щодо конкретної справи, вирішувати питання факту і застосовувати закон до фактичних обставин згідно з відповідною - тобто достатньо прозорою і передбачуваною - методологією тлумачення. 
З Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів (місто Лондон, 16 жовтня 2015 року), дисциплінарний орган виокремив, що метою судочинства є вирішення спорів; ухвалюючи рішення, суд виконує як «нормативну», так і «виховну» роль, надаючи громадянам відповідне керівництво, інформацію та гарантуючи дотримання закону і його практичне застосування. Судові рішення повинні бути відкритими для вивчення та оскарження. Це можна назвати «підзвітністю судової влади», яка є дуже важливою. Відповідно до основоположного принципу судової незалежності система оскарження - це, в принципі, єдиний шлях, яким може бути скасовано чи змінено судове рішення після того, як його було винесено, і єдиний спосіб, у який судді відповідатимуть за свої рішення, за винятком того, коли вони діють недобросовісно (пункт 23 розділу IV). 
З посиланням на Бангалорські принципи поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалені резолюцією Економічної та соціальної ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, Друга Дисциплінарна палала ВРП зазначила, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.
У Кодексі суддівської етики, затвердженому XI з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року, закріплено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.
Особливості посади професійного судді полягають в уособленні державної влади шляхом здійснення правосуддя на засадах верховенства права, законності та справедливості, а статус судді передбачає найвищий рівень правової свідомості та професійної відповідальності перед суспільством. 
У пункті 22 Висновку № 3 Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що суспільна довіра та повага до судової влади є гарантіями ефективності системи правосуддя: поведінка суддів у їхній професійній діяльності, зрозуміло, розглядається громадськістю як необхідна складова довіри до судів. 
16. Обираючи вид стягнення, Друга Дисциплінарна палата ВРП врахувала, що суддя ОСОБА_1 характеризується позитивно, не має непогашених дисциплінарних стягнень. Але попри це вважає, що за умов вчинення нею вказаних дисциплінарних проступків, які розцінені як дії, що є несумісними зі статусом судді, ці обставини не можуть виправдати пом`якшення виду стягнення, що підлягає застосуванню до судді. 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII підставами для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
Згідно із частиною восьмою статті 109 Закону № 1402-VIII дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується, у тому числі, у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
З посиланням на викладене Друга Дисциплінарна палата визначила, що до судді ОСОБА_1 має бути застосоване дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади, який вважає його пропорційним та єдино необхідним.
17. Велика Палата Верховного Суду в межах доводів і вимог скарги та на підставі встановлених фактичних обставин, що стали підставами для висновку про вчинення суддею дисциплінарного порушення, перевірила правильність застосування дисциплінарними органами норм матеріального і процедурного права, зокрема оцінила Спірне рішення ВРП щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді, мотиви відповідача про скоєння суддею дисциплінарного проступку, що робить несумісним перебування останньої на посаді судді, та вважає, що відповідь на порушені в скарзі судді ОСОБА_1 питання правомірності рішення дисциплінарного органу про притягнення її до дисциплінарної відповідальності потребує насамперед з`ясування:
- чи було вчинено дисциплінарне правопорушення та які фактичні підстави цього проступку;
- чи містить діяння, яке поставлено за провину судді ОСОБА_1 , ознаки дисциплінарного проступку;
- чи встановлює закон підстави, за яких вчинені цією суддею дії мають (можуть) розцінюватися (кваліфікуватися) як дисциплінарний проступок; 
- чи встановлює закон дисциплінарну відповідальність за порушення, яке поставлено за провину судді ОСОБА_1 ;
- чи є обґрунтовані підстави для визнання судді винною у скоєнні дисциплінарного делікту; 
- чи немає обставин, що виключають дисциплінарну відповідальність судді за ті дії, які вона вчинила;
- чи встановлена законом процедура здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді; 
- чи були встановлені законом приводи для здійснення дисциплінарного провадження відносно судді; 
- чи була дотримана процедура дисциплінарного провадження;
- чи повноважний орган провадив дисциплінарне провадження щодо судді ОСОБА_1 , 
- чи не були порушені права судді ОСОБА_1 , передбачені законом, під час здійснення дисциплінарного провадження;
- чи мотивованим і обґрунтованим є рішення дисциплінарного органу ВРП і самої ВРП про вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного порушення та чи отримали правову оцінку твердження судді, висловлені нею на свій захист;
- чи є обставини, що вказують на обрання судді ОСОБА_1 надмірно суворого, непропорційного, а звідси несправедливого виду дисциплінарного стягнення;
- чи не вийшов уповноважений дисциплінарний орган за межі своїх повноважень і не вдався до оцінки законності й обґрунтованості судових рішень, постановлених під головуванням ОСОБА_1 . 
18. Дотримуючись означених меж, Велика Палата Верховного Суду передусім зазначає, що в судовому перегляді скарги судді  ОСОБА_1  немає потреби вдаватися до детального опису і з`ясування дотримання дисциплінарними органами формальних і матеріальних (фактичних) передумов для відкриття і здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді ОСОБА_1 , оскільки це в її скарзі не оспорюється, а обставини справи не вказують на протилежне, що приводом стала дисциплінарна скарга представника юридичної особи з названими у ній підставами, які з погляду її автора вказують на вчинення суддею дисциплінарного порушення.
Не заперечується в скарзі й те, що дисциплінарне провадження відносно скаржниці врегульовано законом, на підставі якого визначені органи, що здійснюють таке провадження. Встановлені підстави для відкриття дисциплінарного провадження, повноваження цих органів, види та умови накладення дисциплінарного стягнення.
Як видно зі змісту скарги, в ній не акцентується увага на істотних порушеннях перебігу здійснення дисциплінарного провадження, послідовності чи хронології дій дисциплінарного органу, які б могли поставити під сумнів результати розгляду.
Не містить скарга, як і матеріали справи, відомостей про обмеження права судді надати письмові пояснення по суті скарги чи донести свою позицію безпосередньо дисциплінарному органу на засіданні з розгляду дисциплінарної справи.
У рішенні Другої Дисциплінарної палати ВРП викладені підстави дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_1 , сукупність яких і їх вираження скаржниця та її представник фактично не заперечують або, інакше кажучи, не ставлять під сумнів факт розгляду суддею ОСОБА_1 заяви ПАТ «Борщагівський ХФЗ» про виправлення описки в ухвалі про арешт майна в межах кримінального провадження (справа № 759/8801/14-к), ухвалених у ній процесуальних рішень, які входять у межі провадження у цій справі.
Поряд із цим зі змісту скарги та позиції представників скаржниці під час перегляду Спірного рішення видно, що суддя ОСОБА_1 не згідна з тим, як ВРП і її Друга Дисциплінарна палата оцінили її дії і рішення під час судового розгляду згаданої справи. Загалом обґрунтовує, що ці органи протиправно вдалися до оцінки законності й обґрунтованості судових рішень і процесуальних дій судді і таким чином перебрали на себе повноваження вищих (апеляційної чи касаційної) судових інстанцій із перегляду судового рішення в справі № 759/8801/14-к. 
19. Велика Палата Верховного Суду вважає, що у Спірному рішенні ВРП правильно погодилася з тим, що підстави дисциплінарного правопорушення, які встановила Друга Дисциплінарна палата ВРП і які були відтворені в цій постанові, містять достатньо даних для настання дисциплінарної відповідальності. У цьому рішенні Рада проаналізувала кожну з них і надала відповідну правову характеристику з погляду належності до ознак, що утворюють склад дисциплінарного делікту.
ВРП навела аргументи на підтримання правильності висновків Дисциплінарної палати про дотримання строків накладення дисциплінарного стягнення на скаржницю. З огляду на час вчинення останньою діяння, історичну ретроспективу нормативного регулювання притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за такі дії, ВРП слушно погодилася з рішенням її Другої Дисциплінарної палати про те, що порушення, які вчинила ОСОБА_1 , підпадає під правову кваліфікацію, яку сформулювала Дисциплінарна палата. Рада обґрунтовано схвалила рішення Дисциплінарної палати про відсутність підстав для звільнення судді від дисциплінарної відповідальності.
Рада перевірила і не поставила під сумнів того, що вибір виду дисциплінарного стягнення провадився на підставі сукупності та характеру вчиненого суддею діяння, часового проміжку його скоєння, відомостей про особу судді та обставин, що впливають на дисциплінарну відповідальність, із розуміння того, що проступок вчинив саме суддя і саме в сфері правосуддя, а також наскільки дії судді під час здійснення кримінального провадження були об`єктивними, відповідали вимогам закону і принципу верховенства права, присязі судді, дотриманню високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.
20. Велика Палата Верховного Суду висновує, що наведені в Спірному рішенні результати розгляду скарги судді ОСОБА_1 на рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП вмотивовані, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, рішення ухвалене на підставі закону та з урахуванням принципу пропорційності. Передбачених статтею 52 Закону № 1798-VIII обов`язкових підстав для скасування Спірного рішення ВРП немає. Рададіяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом № 1798-VIII.
21. У скарзі до ВРП на рішення її Другої Дисциплінарної палати представник судді ОСОБА_1 навів доводи про його протиправність і необхідність прийняття запропонованого у скарзі рішення. ВРП навела мотиви незгоди з ними, зміст яких викладений у цій постанові. Доводи тієї скарги в основному перекликаються з міркуваннями та вимогами, які містяться у скарзі на Спірне рішення.
Велика Палата Верховного Суду не вбачає у скарзі представника скаржниці доводів чи аргументів, що були б вагомими чи відмінними від наведених у скарзі до ВРП настільки, щоб задовольнити їх та ухвалити нове рішення, яким скасувати рішення про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. 
У контексті цього слід визнати необґрунтованими і непереконливими твердження скаржниці про те, що обраний судді ОСОБА_1 вид дисциплінарного стягнення є надмірно суворим, свавільним чи очевидно несправедливим.
22. Велика Палата Верховного Суду не знаходить в аргументах скаржниці обставин, які б указували, що сукупність та характер вчиненого суддею діяння не давали Раді причин не погодитися з висновками дисциплінарної палати про те, що діяння чинилося умисно. Суддя ОСОБА_1 фактично не заперечила такого вольового ставлення до своїх дій, свідомо допускала їх, приміром, тоді, коли суд апеляційної інстанції скасував її рішення з вказівкою про неможливість внесення в ньому виправлень шляхом виключення з нього строку оскарження, натомість суддя повторно ухвалила аналогічне за змістом рішення.
23. Відхиленню підлягають і твердження скаржниці про те, що в рішеннях ВРП та її Другої Дисциплінарної палати порушена засада пропорційності обраного виду стягнення до судді, оскільки з викладених у Спірному рішенні обставин дисциплінарного проступку та його юридичної кваліфікації видно, що такі обставини не встановлені. Наведене рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 28 жовтня 2020 року № 2963/3дп/15-20 стосовно притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів Верховного Суду за вчинення проступку, допущеного під час ухвалення рішення про внесення виправлення в судове рішення, не підтверджує дискримінаційного чи несправедливого ставлення дисциплінарного органу. Обставини вчинення дисциплінарних проступків у наведеному рішенні ВРП та вчинених суддею ОСОБА_1 не є схожими чи подібними, тому стверджувати про обрання невиправдано суворого дисциплінарного стягнення підстав немає. 
Варто додати, що обрання виду дисциплінарного стягнення для одних суддів за наслідками дисциплінарного провадження № 2963/3дп/15-20, навіть якщо воно виявиться або надмірно суворим, або невиправдано м`яким, не завжди впливає на індивідуалізацію дисциплінарної відповідальності для інших суддів, яка встановлюється на підставі суті, характеру та значення конкретно-скоєних такими суддями діянь та юридичних наслідків порушення.    
Отже, з огляду на встановлені обставини Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення ВРП.
Керуючись статтями 243, 266, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Скаргу  ОСОБА_1 , яка діє через адвоката Кравця Ростислава Юрійовича, на рішення Вищої ради правосуддя від 22 жовтня 2020 року № 2931/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 21 вересня 2020 року № 2671/2дп/15-20, залишити без задоволення, а рішення Вищої ради правосуддя від 22 жовтня 2020 року № 2931/0/15-20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 В. С. Князєв
Суддя-доповідач                                                                                         М. І. Гриців
Судді:                                     Т. О. Анцупова                                              К. М. Пільков
В. В. Британчук                                            О. Б. Прокопенко
Ю. Л. Власов                                                 В. В. Пророк
І. В. Григор`єва                                             Л. І. Рогач
Ж. М. Єленіна                                               О. М. Ситнік
Л. Й. Катеринчук                                          В. М. Сімоненко
Г. Р. Крет                                                      І. В. Ткач
Л. М. Лобойко                                              С. В. Штелик