ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6937/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                               - Єгорової Н.М.,
суддів                                                            - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у якому просив: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві розрахувати коефіцієнт заробітку для його пенсії з урахуванням тільки заробітної плати до 01 липня 2000 року за роботу в районах Крайньої Півночі з моменту звернення до відповідача, а саме з 22 січня 2020 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково: 
-          зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 22 січня 2020 року з урахуванням довідки Архівного відділу Адміністрації міста Когали від 12 грудня 2019 року № С-1172-С-1172/2 про заробітну плату за роботу в районах Крайньої Півночі за період з 01 липня 1995 року по 31 січня 1999 року;
         -          в іншій частині позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції неповною мірою з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права і порушив процесуальні норми. Свої вимоги обґрунтовує тим, що провести розрахунок пенсії позивача на підставі довідки Архівного відділу Адміністрації міста Когали від 12 грудня 2019 року № С-1172-С-1172/2 про заробітну плату за роботу в районах Крайньої Півночі за період з 01 липня 1995 року по 31 січня 1999 року неможливо, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві немає можливості виключити із сум, зазначених у довідці, суми надбавок і районних коефіцієнтів, які починаючи з 01 січня 1992 року не можуть відображатись у таких довідках.
Апелянт зазначає, що він позбавлений можливості встановити дані стосовно розміру надбавок і районних коефіцієнтів через відсутність у наданій для перерахунку пенсії інформації необхідних відомостей. Також відповідач заперечує проти стягнення з нього судового збору, посилаючись на те, що кошти Пенсійного фонду не можуть використовуватись на інші цілі, крім тих, які визначені ст. 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідач не надав доказів недостовірності відомостей, що були вказані у довідці, яка подавалась для здійснення перерахунку пенсії, що свідчить про відсутність підстав для її неврахування.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивач 22 січня 2020 року звернувся до Головного управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати, яку він отримував в районах Крайньої Півночі за період до 01 липня 2000 року.
Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 03 лютого 2020 року № 2600-0309-8/7255 відмовило у перерахунку пенсії ОСОБА_1 на підставі архівної довідки виданої Архівним відділом Адміністрації міста Когали від 12 грудня 2019 року № С-1172-С-1172/2 про заробітну плату за роботу в районах Крайньої Півночі за період з 01 липня 1995 року по 31 січня 1999 року.
Підставою для відмови у перерахунку пенсії вказано, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві немає можливості виключити із сум, зазначених у довідці, суми надбавок і районних коефіцієнтів.
Відповідач зазначив, що в листі Архівного відділу Адміністрації міста Когалим, що додається до довідки,  міститься інформація про те, що розрахункові листи по нарахуванню заробітної плати за 1995 - 1999 роки, на підставі яких видано довідку, складені з використанням кодів видів оплати праці і відрахувань із заробітної плати. Крім того, відповідач звернув увагу на те, що в архівному відділі немає відомостей по кодам видів оплати праці і відрахувань із заробітної плати (і їх розшифрування) за вказаний період, тому надати відомості про районний коефіцієнт та північну надбавку немає можливості.
Вважаючи протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у здійсненні перерахунку пенсії із врахуванням заробітної плати, отриманої за роботу на Крайній Півночі, позивач звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що неможливість отримання відомостей про районний коефіцієнт та північну надбавку за період з 01 липня 1995 року по 31 січень 1999 року роботи в районах Крайньої Півночі не може бути наслідком позбавлення гарантованого права ОСОБА_1 на здійснення перерахунку його пенсії. Окружний адміністративний суд міста Києва зазначив, що з архівної довідки від 12 грудня 2019 року № С-1172-С-1172/2 про заробітну плату за роботу в районах Крайньої Півночі, виданої Архівним відділом Адміністрації міста Когали та листа до неї не вбачається даних, які б свідчили про беззаперечний факт щодо включення до заробітної плати позивача суми надбавок та районних коефіцієнтів. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відмова відповідача у перерахунку пенсії з урахуванням вказаної довідки у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та за практикою Європейського Суду з прав людини становить втручання у право позивача на мирне володіння майном.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону № 1058-ІV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 01 січня 2016 року або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 01 липня 2000 року незалежно від перерв.
При цьому, відповідно до п. 2 ст. 41 Закону № 1058-IV до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно з ч. 3 ст. 44 наведеного Закону органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).
За змістом п. 2.10. розділу II Порядку  № 22-1 довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами. У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.
Проаналізувавши наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 01 липня 2000 року є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами. Іншого чинним законодавством не передбачено.
Згідно з абз. 2 п. 2.23 розділу II Порядку  № 22-1 документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. 
Тобто, що обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період до 01 липня 2000 року є не лише наявність відповідної довідки про заробітну плату (дохід), але й підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами.
Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 березня 2018 року по справі № 527/1655/17.
У справі яка розглядається, факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з філіалом будівельно-торгової компанії «ЛУКТУР» у посадових осіб пенсійного органу сумнівів не викликав. Єдиною підставою для відмови у перерахунку пенсії позивача Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зазначило те, що у довідці, яка була надана для перерахунку пенсії, заробітна плата відображена загальною сумою та не вказано про відрахування або включення до такої суми районного коефіцієнта та північної надбавки за роботу в районах Крайньої Півночі.
Відповідно до правового регулювання питань, пов`язаних з формуванням довідок для перерахунку пенсії осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі, починаючи з 01 січня 1992 року до складу заробітної плати для перерахунку пенсії не включається районний коефіцієнт та північна надбавка.
Як вірно зазначив суд першої інстанції під час розгляду справи відповідач не надав беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що вказані виплати були включені до заробітної плати, яка вказана в  довідці, виданій Архівним відділом Адміністрації міста Когали від 12 грудня 2019 року № С-1172-С-1172/2.
Крім того, відповідач не надав доказів для підтвердження недостовірності та неправдивості інформації, що міститься в довідці або доказів визнання такої довідки недійсною в судовому порядку чи її відкликання установою, яка її видала.
Враховуючи, що в архівному відділі немає відомостей по кодам видів оплати праці і відрахувань із заробітної плати (і їх розшифрування) за вказаний період, відповідно суд позбавлений можливості встановити дані обставини.
В свою чергу, неможливість отримання відомостей про районний коефіцієнт та північну надбавку не може бути наслідком позбавлення гарантованого права позивача на перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати отриманої ним за роботу в районах Крайньої Півночі за період з 01 липня 1995 року по 31 січня 1999 року.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що довідка від 12 грудня 2019 року № С-1172-С-1172/2 про заробітну плату за роботу в районах Крайньої Півночі видана відповідно до вимог щодо ведення бухгалтерського обліку та звітності, містять реєстраційний номер і дату її видачі, підписана уповноваженою особою з розшифруванням прізвища, скріплена печаткою та містять посилання на підставу видачі - розрахункові відомості за вказані періоди.
При цьому, колегія суддів зазначає, що ні Порядком № 22-1, ні іншим нормативним документом не визначено вичерпного переліку тих первинних документів, якими повинна підтверджуватись довідка про заробітну плату для обчислення пенсії, а також не передбачено порядок підтвердження довідки про заробіток первинними документами, якщо відомості про заробітну плату відсутні в архівній установі.
Так, згідно з абз. 1 та 2 ч. 3 п. 2.1 Порядку № 22-1 за бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.
Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Згідно з ст. 101 Закону № 1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Отже перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пільгової пенсії (неврахуванні при розрахунку середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії).
Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 127/1849/17 та від 13 березня 2020 року у справі № 263/13195/16-а.
Як раніше зазначалось, відповідно до п. 2.10 розділу II Порядку № 22-1 довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами. У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.
Водночас, коли підприємство або архівна установа надало необхідну довідку про заробітну плату, то позивач не може нести негативні наслідки через бездіяльність відповідних органів щодо збереження платіжних відомостей.
Право особи на пенсійне забезпечення, не може ставитись в залежність від існування конкретного документу, оскільки збереження таких відомостей не може контролюватися пенсіонером, а значить на нього не може покладатись відповідальність за їх відсутність.
Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, 3 Конституції України).
Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч. 2 ст. 46 Основного Закону України) і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
У пункті 54 Рішення ЄСПЛ у справі Пічкур проти України ЄСПЛ також зазначив про порушення ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку має місце порушення конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення.
Дане праве позивача є абсолютним і не обмежується будь-яким строком.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних у первинних документах по нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи на підприємстві, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.
Відповідно до ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 (далі - Угода від 13 березня 1992 року) пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Згідно з частинами 2 та 3 ст. 6 цієї Угоди, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій провадиться із заробітку за періоди роботи, які зараховуються в трудовий стаж. Тобто, цією Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії, і відповідно, заробіток за такий період також підлягає включенню при обчисленні пенсії.
Статтею 96 Закону СРСР від 15 травня 1990 року № 1480-I «Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР» особам, які проживали у районах, де до заробітної плати робітників і службовців встановлено районні коефіцієнти, при призначенні пенсії враховувалася фактична заробітна плата, обчислена із застосуванням районного коефіцієнта та північної надбавки.
При вибутті таких осіб за межі районів Крайньої Півночі чи прирівняних до них районів, у райони, де коефіцієнт до заробітної плати не встановлений, пенсія за їх вибором обчислюється в такому ж порядку, але з виключенням з фактичного заробітку виплат за районними коефіцієнтами, або із заробітку, обчисленого відповідно до статей 76 та 78 цього Закону (ч.3 ст.96 Закону СРСР №1480-I). Вказана стаття 96 Закону СРСР від 15 травня 1990 року №1480-I застосовується з 01 січня 1992 року.
Враховуючи вищевикладене, заробітна плата для обчислення пенсії до 01 січня 1992 року враховується із районним коефіцієнтом, а з 01 січня 1992 року - без врахування.
З огляду на зазначені обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин, судова колегія зауважує, що перерахунок пенсії за умови надання позивачем підтверджуючих документів не ставиться в залежність від наявності можливості у пенсійного органу здійснити перевірку відомостей цих документів на підприємстві, а тим більше це не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення за умови не визнання вказаної довідки недійною.
Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 291/99/17.
За змістом ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля
Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість у разі необхідності за належної правової допомоги передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України»; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України»; «Свято-Михайлівська Парафія проти України».
Отож, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Враховуючи вищенаведене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Стосовно доводів апелянта про відсутність підстав для стягнення з нього судового збору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 3 вказаної статті при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Закон України «Про судовий збір» визначає, що від сплати судового збору звільняються лише особи, які вказані у ст. 5 цього Закону.
Враховуючи, що органи Пенсійного фонду відсутні серед переліку суб`єктів, які мають пільги щодо сплати судового збору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив про необхідність стягнення з відповідача судових витрат у відповідності до ч. 3 ст. 139 КАС України пропорційно до задоволених позовних вимог.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242 - 244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                         Н.М. Єгорова 

Судді                                                                                               Є.О. Сорочко

                                                                                                      І.В. Федотов