ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року	Львів	Справа № 380/4117/20 пров. № А/857/472/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року (прийняте у м. Львові суддею Потабенко В.А.; складене у повному обсязі 24 листопада 2020 року) в адміністративній справі № 380/4117/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

                                                     В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – ГУ ПФУ у Львівській області) зарахувати їй період догляду за ОСОБА_2 , інвалідом І групи, яка внаслідок психічного розладу потребує постійного стороннього догляду за нею, від дня встановлення опіки над недієздатною ОСОБА_2 та призначення опікуном по цей день, до стажу, який дає право на отримання пенсії за віком;
- зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області виплатити їй моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що впродовж 14 років доглядає за своєю сестрою, яка є інвалідом І групи та рішенням Шевченківського районного суду м. Львові від 07.07.2003 у справі № 2-1799/2003 визнана недієздатною. У зв`язку з цим зверталася до відповідача із заявами про зарахування періоду догляду за недієздатною сестрою до загального стажу, який дає право на призначення пенсії за віком. Оскільки звернення до Шевченківського відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ у Львівській області не дало жодних результатів, вона звернулася з цим позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила ОСОБА_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви.

Представник пенсійного органу подав відзив на апеляційну скаргу, у якому повністю погодився з рішенням суду першої інстанції; вважає, що суд першої інстанції надав правильну правову оцінку фактичним обставинам справи та вірно застосував норми законодавства. Вказує, що позивач не відноситься до непрацюючих працездатних осіб, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Представник позивача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням до м. Івано-Франківська, проте на підтвердження вказаних обставин він не надав жодних доказів, а тому в задоволенні цього клопотання судом відмовлено. 

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не здійснювалося. 

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області з 04.07.2007 та отримує пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання, призначену відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV(далі - Закон № 1058).
З матеріалів справи видно, що відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації виконкому Львівської міської ради № 1121 від 03.10.2003 ОСОБА_1 призначена опікуном над ОСОБА_2 , яка визнана недієздатною згідно рішення місцевого суду Шевченківського району м. Львова від 07.07.2003 у справі № 2-1799/2003.
У зв`язку з тим, що впродовж 14 років ОСОБА_1 здійснює догляд за своєю недієздатною сестрою, позивачка зверталася до Шевченківського відділу обслуговування громадян у м. Львові (сервісний центр) із заявами про перерахунок пенсії, у яких просила зарахувати період догляду за недієздатною сестрою до загального стажу, який дає право на призначення пенсії за віком.
Згідно відповідей Шевченківського відділу обслуговування громадян в м. Львові (сервісний центр) ГУ ПФУ у Львівській області відмовлено їй у зарахуванні періоду догляду за недієздатною сестрою.

Враховуючи те, що звернення до відповідача не дало жодних результатів, позивач звернулася із вказаним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував це тим, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законами і підзаконними нормативно-правовими актами, оскільки ОСОБА_1 не відноситься до працездатного населення з 04.07.2007, а тому підстави для застосування до неї положень пункту 9 статті 11 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” відсутні. 

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;
страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;

Статтею 11 Закону № 1058-IV визначено осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.
Так, відповідно до пункту 9 статті 11 цього Закону загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягає один із непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, один із прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, дитиною, хворою на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, за дитиною, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 вказаного Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

Статтею 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно пункту 10 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, час догляду за інвалідом І групи, дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, встановлюється на підставі:
акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду;
документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для інвалідів І групи і дітей-інвалідів) і вік (для престарілих і дітей-інвалідів).
Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово – експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних.
Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи.
Документами, які підтверджують вік, можуть бути свідоцтво про народження або паспорт чи довідка житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації) та інші.

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Відповідно до частини четвертої статті 42 цього Закону, якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.
Періоди догляду за інвалідом або перестарілим зараховуються до страхового стажу на вказаних вище умовах при призначенні пенсій на загальних підставах.

Як видно з матеріалів справи, позивач при обґрунтуванні позовних вимог наголошувала на тому, що до 21.07.2019, тобто до досягнення нею 59 річного віку, вона вважалася працездатною особою, відтак має право на зарахування до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком періоду догляду за недієздатною особою.

Разом з тим, колегія суддів зазначені доводи до уваги не приймає, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV непрацездатні громадяни – особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Водночас, працездатними особами відповідно до визначення, яке міститься в Законі України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 № 5067-VI, є особи віком від 16 років, які проживають на території України і за станом здоров`я здатні до активної трудової діяльності.

Крім того, відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову-чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.
До зайнятого населення також належать:
непрацюючі працездатні особи, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, особою з інвалідністю I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, та отримують допомогу, компенсацію та/або надбавку відповідно до законодавства;
батьки - вихователі дитячих будинків сімейного типу, прийомні батьки, якщо вони отримують грошове забезпечення відповідно до законодавства;
особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, та одержує грошову допомогу на догляд за нею відповідно до законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 04.07.2007 встановлено 3 групу інвалідності загального захворювання. З 04.07.2007 період, протягом якого позивач мала інвалідність 3 групи, не закінчувався і 18.08.2014 така отримала інвалідність 3 групи безтерміново.  

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 положень пункту 9 статті 11 Закону № 1058-IV, оскільки вона не відноситься до працездатного населення з 04.07.2007, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що за результатами розгляду вказаної справи суд не встановив порушень прав позивача зі сторони ГУ ПФУ у Львівській області, вимога позивача про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає у зв`язку з її необґрунтованістю.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, ухвала суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                              П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року в адміністративній справі № 380/4117/20 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 15 березня 2021 року.