ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2549/21 Справа № 212/7789/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/7789/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Фінанс»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  відповідачки  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року, яке ухвалено  суддею Дехтою Р.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 листопада 2020 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Фінанс» (надалі – ТОВ «ФК «Кредекс-Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява, з урахуванням уточнень до неї, мотивована тим, що 17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дочірній Банк Сбербанк Росії» (надалі - ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №20666-ФО/2012/55, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 49 900,00 грн., з кінцевим строком повернення 16 грудня 2017 року.
24 червня 2014 року між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії» та ТОВ «ФК «Кредекс-Фінанс» було укладено Договір відступлення прав вимоги №24/06-2014, згідно якого ТОВ «ФК «Кредекс-Фінанс» прийняв належні ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії» права грошової вимоги до боржників, у томі числі й за Кредитним договором №20666-ФО/2012/55 від 17 грудня 2012 року.
Внаслідок невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором, станом на 30 серпня 2019 року року, утворилась заборгованість у розмірі  60 354,33 грн., з яких: 46 823,29 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 13 531,94 грн. – проценти за користування кредитними коштами, які позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь та вирішити питаня про розподіл судових витрат.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з    ОСОБА_1   на користь ТОВ «ФК «Кредекс-Фінанс»  заборгованості за кредитним договором №20666-ФО/2012/55 від 17 грудня 2012 року в сумі 27 551,66 грн.
У решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позовна заява не містить розрахунку заборгованості за кредитним договором, й не надано такого розрахунку під час розгляду справи судом, про що суд першої інстанції навіть зазначив в мотивувальній частині рішення суду, у зв`язку з чим позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають. Натомість, суд першої інстанції стягнув з відповідачки частину заборгованості у розмірі 27 551,66 грн., навіть не навівши розрахунку в мотивувальній частині рішення суду, тобто неможливо встановити яким саме чином було визначено заборгованість за кредитним договором, зобов`язання зі сплати якої покладено на відповідачку.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №20666-ФО/2012/55, відповідно до якого Банк надав відповідачці у тимчасове користування, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, кредит у розмірі 49 900,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 33 % річних, з датою остаточного повернення 16 грудня 2017 року (а.с. 13-18).
Детальний розпис загальної вартості платежів за цим Договором, що включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки, а також Графік погашення кредиту визначається у цьому Договорі в Додатку №1, що є його невід`ємною частиною (п. 1.4.).
Позичальниця зобов`язалася щомісячно «17» числа, яке є розрахунковою датою, кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем укладання цього Договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані проценти ануїтетними платежами в сумі не менше 1 721,98 грн. відповідно до Графіку, з кінцевим терміном повернення кредиту 16 грудня 2017 року (п. 8.1.).
24 червня 2014 року між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії» та ТОВ «ФК «Кредекс-Фінанс» було укладено Договір відступлення прав вимоги №24/06-2014, згідно якого ТОВ «ФК «Кредекс-Фінанс» прийняв належні ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії» права грошової вимоги до боржників, у томі числі й за Кредитним договором №20666-ФО/2012/55 від 17 грудня 2012 року.
Згідно розрахунків позивача, заборгованість   ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором становить 60 354,33 грн., з яких: 46 823,29 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 13 531,94 грн. – проценти за користування кредитними коштами.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 не виконувала умови договору в частині повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим суд першої інстанції, з урахуванням заяви відповідачки про застосування позовної давності, дійшов висновку про стягнення з неї на користь позивача ТОВ «ФК «Кредекс-Фінанс»  заборгованість за Кредитним договором №20666-ФО/2012/55 від 17 грудня 2012 року за період з 17 вересня 2016 року по 16 грудня 2017 року.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як встановлено судом та визнається сторонами, 17 грудня 2012 року між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №20666-ФО/2012/55, відповідно до якого Банк надав відповідачці у тимчасове користування, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, кредит у розмірі 49 900,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 33 % річних, з датою остаточного повернення 16 грудня 2017 року (а.с. 13-18).
Детальний розпис загальної вартості платежів за цим Договором, що включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки, а також Графік погашення кредиту визначається у цьому Договорі в Додатку №1, що є його невід`ємною частиною (п. 1.4.).
Позичальниця зобов`язалася щомісячно «17» числа, яке є розрахунковою датою, кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем укладання цього Договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані проценти ануїтетними платежами в сумі не менше 1 721,98 грн. відповідно до Графіку, з кінцевим терміном повернення кредиту 16 грудня 2017 року (п. 8.1.).
Свої зобов`язання за Кредитним договором №20666-ФО/2012/55 від 17 грудня 2012 року відповідачка ОСОБА_1 припинила виконувати у жовтні 2013 року, про що нею зазначено у клопотанні про застосування позовної давності (а.с. 157-159).
При цьому, згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Отже, у зв`язку з визнанням відповідачкою ОСОБА_1 того факту, що вона припинила виконувати у жовтні 2013 року свої зобов`язання за Кредитним договором №20666-ФО/2012/55 від 17 грудня 2012 року, про що нею зазначено у заяві по суті (клопотанні про застосування позовної давності), колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги останньої про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо наявності заборгованості за кредитом, адже остання з 2013 року взагалі припинила виконання взятих на себе зобов`язань та не здійснювала погашення щомісячних ануїтетних платежів. розмір яких погоджено сторонами у Графіку погашення кредиту, який невід`ємною частиною договору, та надання нового розрахунку заборгованості за цей період не є обов`язковим.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. 
ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Як слідує з умов Кредитного договоу №20666-ФО/2012/55 від 17 грудня 2012 року , сторони погодили, що Позичальниця зобов`язалася щомісячно «17» числа, яке є розрахунковою датою, кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем укладання цього Договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані проценти ануїтетними платежами в сумі не менше 1 721,98 грн. відповідно до Графіку, з кінцевим терміном повернення кредиту 16 грудня 2017 року (п. 8.1.).
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідачки повернути борг частинами, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачкою терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачкою обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
Отже, оскільки за умовами договору відповідачка мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів 17 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальницею щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальниці розміру щомісячних платежів.
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд першої інстанції.
Позивач звернувся до суду з позовом 12 вересня 2019 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів по 12 вересня 2016 року включно, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до стягнення підлягає заборгованість за щомісячними ануїтентними платежами, починаючи з 17 вересня 2016 року та до закінчення строку кредитування, тобто по 16 грудня 2017 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції не мотивоване та не містить розрахунку, з якого суд виходив при задоволенні вимог в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у розмірі 27 551,66 грн., колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне. 
Дійсно, пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Отже, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку – розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. 
З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК «Кредекс-Фінанс»  заборгованості за щомісячними платежами за Кредитним договором №20666-ФО/2012/55 від 17 грудня 2012 року за період з 17 вересня 2016 року по 16 грудня 2017 року, які сторонами цього Договору було визначено ануїтентними платежами (тобто рівними щомісячними частинами), з урахуванням тієї обставини, що платіж, що повинен бути сплачений відповідачкою 16 грудня 2017 року, становить на 32 копійки менше, ніж в інший період.
Тобто, суд вірно здійснивши підрахунок заборгованості за щомісячними ануітентними платежами, розмір яких визначено у Графіку погашення кредиту, який наявним в матеріалах цивільної справи на аркушах №19-22, не мав підстав для наведення у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду власного арифметичного підрахунку, оскільки суд зобов`язаний навести такий розрахунок виключно у випадку незгоди з наявними у справі доказами, чого в даному випадку встановлено не було. Зокрема, відповідачка ОСОБА_1 , заявляючи про застосування позовної давності, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, власного розрахунку заборгованості за кредитом за щомісячними платежами в межах трирічної позовної даності не надала, як і не спростувала наданий позивчем Графік погашення кредиту.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду, в оскаржуваній частині, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2021 року.

Головуючий: 

Судді: