ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2021 року                                 
м. Харків
справа № 629/4123/20
провадження № 22-ц/818/1563/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді - Тичкової О.Ю., 
суддів – Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
сторони справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод»,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Бусуєк Лади Афанасіївни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод», на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області, ухвалене 10 листопада 2020 року у складі судді Харабадзе К.Ш., -
установив:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» (далі - ТОВ «ЛКМЗ») про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, у розмірі 31364,64 грн та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.
Позов обґрунтований тим, що з 22.06.2007 ОСОБА_1 знаходилася у трудових відносинах з ТОВ «ЛКМЗ». Згідно наказу № 394 від 15.06.2020 ОСОБА_1 була звільнена за п. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку з невиконанням адміністрацією умов колективного договору. Вказаним наказом була також передбачена виплата вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України та виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 24 робочі дні. В день звільнення, в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КзпП України, відповідач письмово не повідомив їй про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів. На неодноразові звернення щодо проведення остаточного розрахунку, а також надання довідки про заборгованість із заробітної плати, надання копії наказу про звільнення, а також довідки про середню заробітну плату, відповідач не відреагував. За розрахунковими листками, ТОВ «ЛКМЗ» за період з лютого 2020 року по червень 2020 року має заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 16576,31 грн, компенсація за невикористану відпустку за 24 календарних дні склала 3415,32 грн, вихідна допомога при звільненні - 11373,01 грн. На підставі вищевикладеного, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 31364,64 грн та  середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2020 рокупозов задоволений частково. Стягнуто з ТОВ «ЛКМЗ» заборгованість по заробітній платі у розмірі 13358, 88 грн., вихідній допомозі у розмірі 11373,01 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 22314,95 грн., а всього 47046,84 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Також стягнуто з ТОВ «ЛКМЗ» на користь держави судовий збір у розмірі 2522,40 грн. 
Рішення суду мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджена у ТОВ «ЛКМЗ» перед ОСОБА_1 наявність заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації відпустки, вихідної допомоги, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі, компенсації відпустки підлягають частковому задоволенню. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КзпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ними остаточний розрахунок по заробітній платі і розмір такої заборгованості сторонами не оспорюється, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд дійшов до висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 16.06.2020 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 10.11.2020 року, тобто по день прийняття рішення судом. 
Не погодившись з рішенням суду Бусуєк Лада Афанасіївна, яка діє в інтересах ТОВ «ЛКМЗ»подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення в частині стягнення з ТОВ «ЛКМЗ» на користь позивачавихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. А саме, судом першої інстанції не взятий до уваги наказ №271 від 30.09.2019, яким у зв`язку зі сформованою кон`юнктурою ринку, виниклою необхідністю внесення змін в організацію виробництва і праці встановлено режим неповного робочого часу для працівників структурних підрозділів з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року. Тому під час нарахування середнього заробітку за час затримки необхідно брати графік роботи підприємства в режимі: неповні робочі дні та визначені години. Так, розмір середнього заробітку за час затримки станом на 22.10.2020 року, виходячи із даних вказаних у Розрахунку при звільненні №00000000201 від 15.06.2020 року, становить 572,74 грн. Ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд не врахував добросовісність поведінки позивача, який погашав заборгованість та інші підстави для зменшення розміру суми, що підлягала стягненню. Також суд безпідставно розглянув позовні вимоги про стягнення з підприємства вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки. А саме, суд не вернув уваги на те, що позивач при подачі позову не сплатила судовий збір за пред`явлення позову про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за увесь час затримки. ОСОБА_1 не надавала клопотання про звільнення або відстрочення судового збору при зверненні до суду з цими позовними вимогами. Тому суд помилково відкрив провадження у справі, хоча відповідно до вимог ч.11 ст.187 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) повинен був залишити позов без руху. Суд також не врахував вимоги закріплені у ч.1 ст.141 ЦПК України та безпідставно стягнув з відповідача судовий збір у розмірі 2522, 40 грн. 
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, вивчивши докази та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Судом установлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ТОВ «ЛКМЗ». 15.06.2020 позивач була звільнена з посади оператора заправної станції 3 розряду в управлінні матеріально-технічного постачання за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням адміністрацією ТОВ «ЛКМЗ» умов колективного договору, що не оспорювалося сторонами та підтверджено копією трудової книжки (а.с. 4-7). 

Згідно довідки ТОВ «ЛКМЗ» б/н від 21.10.2020 станом на 19.10.2020  рахується заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1  за січень 2020 року - червень 2020 року та компенсації за 24 календарних дня невикористаної відпустки у сумі 13358 гривень 88 копійок, вихідна допомога в сумі 11373 гривні 01 копійки (а.с. 79).
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Судом установлено, що в порушення ст. 116 КЗпП України відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не були здійснені відповідні розрахунки по заробітній платі, тому вищезазначені суми підлягають стягненню на користь позивачки.
В судовому засіданні в суді першої інстанції та в письмовій заяві від 23.10.2020 відповідач визнав, що заборгованість перед позивачкою по заробітній платі та вихідній допомозі становить 13358,88 грн. та 11373,01 грн. відповідно (а.с. 76 – 78). 
Доводи апеляційної скарги фактично стосуються неправильного визначення судом розміру середньої заробітної плати, від якого залежить визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати розрахунок, за яким обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Середньоденна заробітна плата правильно визначена судом виходячи з даних наданих позивачкою розрахункових листів за останні два місяці, що передували її звільненню (а.с. 38 – 40) та довідки про розмір середньої заробітної плати позивачки від 25.09.2020 (а.с. 23). 
При цьому судова колегія погоджується з висновком суду про те, що наданий відповідачем наказ від 30.09.2019 № 271 про зміну істотних умов правці, дані викладені у вищезазначених розрахункових листах та у довідці не спростовує. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст. 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не провів з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, доказів відсутності своєї вини в невиплаті даної заборгованості суду не надав, розмір заборгованості по заробітній платі та вихідній допомозі становить 24 731 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з наступного дня після звільнення по день ухвалення оскарженого рішення судом у розмірі 22 314,95 грн ( 216,65 Х 103). 
Що стосується посилань апеляційної скарги на те, що позивачем порушено норми процесуального права при зверненні з позовною заявою та її подальшому уточненні, то зазначене не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки не впливає на правильність висновків суду та вирішення справи по суті. 
Питання про відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження наявності передбачених законом обставин, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16).
Як убачається з тексту оскаржуваного рішення суду від 10.11.2020, суд стягнув з ТОВ «ЛКМЗ» 2522 грн 40 коп., виходячи з того, що за кожну з вимог (про стягнення заробітної плати, про стягнення вихідної допомоги, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати) з відповідача належить стягнути по 840 грн 80 коп. судового збору. 
Разом з тим, якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.
Загальна сума пред`явлених ОСОБА_1 позовних вимог майнового характеру склала 53 679 грн 59 коп. При подачі позовної заяви вона мала сплатити 840 грн 80 коп. судового збору, виходячи з загальної суми майнових вимог.
Судом першої інстанції (і з цим погодився й суд апеляційної інстанції) вимоги ОСОБА_1 визнані обґрунтованими на 87,64% (загальна сума стягнення склала 47 046 грн 84 коп.) Отже, сума судового збору, що підлягає стягненню з ТОВ «ЛКМЗ» в дохід держави, пропорційно задоволеній частині складає 736 грн 88 коп. 
В частині помилковості розподілу судових витрат апеляційна скарга представника ТОВ «ЛКМЗ» є обґрунтованою, тому рішення суду в цій частині належить змінити, зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з ТОВ «ЛКМЗ» на користь держави, з 2522 грн 40 коп. до 736 грн 88 коп. 
В іншій частині доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду, тому рішення суду в частині задоволених позовних вимог належить залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Бусуєк Лади Афанасіївни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод», задовольнити частково. 
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2020 року змінити в частині розміру судового збору, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» на користь держави.
Зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» на користь держави з 2522 гривень 40 копійок до 736 (семисот тридцяти шести) гривень 88 (вісімдесяти восьми) копійок. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року.

Головуючий          О.Ю. Тичкова

Судді         С.С. Кругова

                                                                                                     Н.П. Пилипчук