Справа № 442/419/20                        Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В. 
Провадження № 22-ц/811/3404/20                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 лютого 2021 року м.Львів

   Справа №442/419/20
Провадження № 22ц/811/3404/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
з участю :  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 

розглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_5 
на рішення Дрогобицького міськайонного суду Львівської області, ухвалене у м. Дрогобичі 8 липня 2020 року у складі судді  Крамара О.В.,
у справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_5 про стягнення боргу, -  

встановив:        

17 січня 2020 року ОСОБА_6 звернувся з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 10 червня 2019 року він (позивач) позичив ОСОБА_5 2 888 000 грн., що підтверджується розпискою від 10 червня 2019 року. Вказує, що кошти відповідач зобов`язувався повернути до 31 грудня 2019 року. Однак, не виконав свого зобов`язання. Просить стягнути з відповідача 2 888 000 грн. борг, 10 510 грн. сплаченого судового збору, та витрати на професійну правничу допомогу. 
Рішенням Дрогобицького міськайонного суду Львівської області від 8 липня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 2 888 000 грн.
Вирішено питання судових витрат.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржив відповідач. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що розгляд справи відбувся за його відсутності. Вказує, що кошти в сумі 2 888 000 грн. він від позивача не отримував. Стверджує, що розписку ним написано під примусом позивача. Вказує, що між сторонами не укладено договору позики, дотримання письмової форми якого є обов`язковою, оскільки сума коштів перевищує в десять разів встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Зазначає, що розписка не може вважатись договором позики. Звертає увагу на те, що у розписці не зазначено моменту передання коштів та порядку їх повернення, що є обов`язковою умовою для того щоб договір позики вважався укладеним. Також посилається на те, що його не було повідомлено про дату та час розгляду справи. Вказує, що таке повідомлення є обов`язковим. Стверджує, що суд першої інстанції розглянув справу, всупереч вимогам ст. 223 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України.

Частиною другою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Згідно з частиною п`ятою цієї норми судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

С тороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод таке конституційне та конвенційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 
2008 року у справі «Надточій проти України» зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З рекомендованого повідомлення про вручення (а.с. 57) вбачається, що судова повістка про виклик в судове засідання на 8 липня 2020 року, адресована відповідачу, повернулася в суд за закінченням терміну зберігання, не вручена. Докази про вручення йому цієї повістки або повідомлення про судове засідання в інший спосіб в матеріалах справи відсутні. 

Відтак, є встановленим, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутності відповідача, який не був повідомлений про час та місце її розгляду.

Матеріали справи не містять доказів про повідомлення ОСОБА_5 про судове засідання, призначене на 8 липня 2020 року. 

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128-130 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань, що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 3 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Відповідно до п.3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З цих підстав рішення підлягає скасуванню в оскаржуваній частині.
Встановлено, що 10 червня 2019 року між сторонами укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу позику в сумі 2 888 000 грн. з умовою повернути таку до 31 грудня 2019 року.
Це підтверджується розпискою від 10 червня 2019 року.
Відповідно до вимог ст.ст. 204, 205 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відтак, недодержання форми правочину тягне за собою недійсність правочину лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Недійсність договору позики у зв`язку з недодержанням письмової форми законом не встановлена, а тому зобов`язання, які виникли між сторонами, є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
Згідно із ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Відповідно до п.1 ст.1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Відповідно до ст.ст. 525, 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно із ст. 610 ЦПК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини позики. Позивач (позикодавець) передав грошові кошти в розмірі 2 888 000 грн. відповідачеві (позичальникові), який зобов`язався їх повернути до визначеної сторонами дати (31 грудня 2019 року). Про ці обставини відповідач зазначив в тексті розписки, яку написав власноручно. Докази, що така розписка надана і написана під тиском або за інших обставин, а також звернення з цього приводу до компетентних органів відсутні.
Колегія суддів прийшла до висновку про під ставність позову в частині стягнення боргу.
Щодо відмови у частині позовних вимог рішення не оскаржене і не переглядається.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 10 930, 40 грн. сплаченого ним судового збору.

Керуючись  ст. ст. 141, 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 3756, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:
       
Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськайонного суду Львівської області від 8 липня 2020 року скасувати в частині задоволеної вимоги та в цій частині ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 2 888 000 (два мільйони вісімсот вісімдесят вісім тисяч) грн. боргу та 10 930, 40 грн. судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 23 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді