ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року	Львів	Справа № 140/8698/20 пров. № А/857/11376/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді                                                  Кушнерика М.П.
суддів                                                                       Мікули О.І., Ніколіна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року, прийняте суддею Каленюк Ж.В., в м.Луцьк, за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 140/8698/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

                                                        ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду, з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу від 05 березня 2020 року №Ф-3466-55У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 26539,26 грн., винесену Головним управлінням ДПС у Волинській області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в травні 2020 року на адресу військової частини, в якій він проходить військову службу, надійшла постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №61596579 з примусового виконання вимоги про сплату боргу в сумі 26539,26 грн. 03 червня 2020 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження йому стало відомо про наявність боргу зі сплати єдиного внеску на підставі вимоги від 05 березня 2020 року №Ф-3466-55У. Зазначає, що від ГУ ДПС у Волинській області на його адресу спірна вимога не надходила, а тому у відповідача не було підстав вважати її узгодженою.
Позивач також зазначив, що 18 квітня 2005 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, однак з 2014 року не здійснює підприємницьку діяльність, не подає декларацій та звітності, а з 16 червня 2016 року і донині проходить військову службу в Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 ; єдиний внесок утримується військовою частиною з його грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI). Під час військової служби позбавлений права займатись підприємницькою діяльністю, оскільки є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції". Крім того, відповідно до частини третьої статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за громадинами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам-підприємцям не здійснюється.
Вважає, що за таких обставин повторне нарахування єдиного соціального внеску є незаконним. 
У свою чергу, відомості з інтегрованої картки платника внеску не підтверджують суми виплат (доходу), а є лише підставою для призначення перевірки. Проте, перед формуванням спірної вимоги відповідач не проводив жодні перевірки щодо нього як суб`єкта підприємницької діяльності. 
Посилаючись на вимоги розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20 квітня 2015 року №449 (далі - Інструкція №449), вважає, що ГУ ДПС у Волинській області порушений строк обчислення боргу зі сплати єдиного соціального внеску.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року, позов задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 05 березня 2020 року №Ф-3466-55У.
Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судові витрати у сумі 3440,80 грн 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Волинській області подало апеляційну скаргу, з підстав порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що з 01 січня 2017 року набув чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким внесені зміни до Закону №2464-VI. Відповідно до вказаних змін фізичні особи-підприємці та самозайняті особи, які не одержують доходи, зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок, мінімальний розмір якого з 01 січня 2017 року становить 704,00 грн, з 01 січня 2018 року - 819,06 грн, а з 01 січня 2019 року - 918,06 грн. Проведеним аналізом картки особового рахунку встановлено, що позивач перебував на обліку в ГУ ДПС у Волинській області як фізична особа-підприємець з 18 квітня 2005 року по 25 травня 2020 року, однак передбачений статтею 6 Закону №2464-VI обов`язок щодо сплати єдиного внеску у строк, встановлений частиною восьмою статті 9 цього Закону, не виконував. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Недоїмка, яка зазначена у спірній вимозі, нарахована за 2017-2019 роки. У свою чергу, у зв`язку із тим, що станом на 31 жовтня 2019 року згідно з даними АІС "Податковий блок" в інтегрованій картці позивача рахувався борг з єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців, ГУ ДПС у Волинській області сформовано та направлено на податкову адресу платника податків вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11 листопада 2019 року №Ф-3466 на суму 26539,26 грн, проте, остання була повернута на адресу податкового органу за закінченням терміну зберігання. Цією вимогою не здійснювалося жодних нарахувань грошового зобов`язання з єдиного внеску, натомість вона лише містить вимогу до платника сплатити загальну суму боргу з єдиного внеску, який на момент її винесення уже рахувався в інтегрованій картці платника. В порядку, визначеному розділом VI вказаної вище Інструкції, уже узгоджену вимогу від 05 березня 2020 року №Ф-3466-55У  про сплату боргу (недоїмки) контролюючий орган надіслав до органу державної виконавчої служби.
Щодо несвоєчасного направлення відповідачем вимоги про сплату недоїмки, оскільки така повинна була бути надіслану позивачу протягом 15 календарних днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску, то вважає, що вказана обставина з огляду на наявність у позивача обов`язку сплати єдиного внеску, не може бути самостійною підставою для визнання оскаржуваної вимоги протиправною. 
Щодо проходження позивачем військової служби, то звільняються від своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску та подання звітності до органу доходів і зборів мобілізовані підприємці на період мобілізації (пункт 9-2 розділу VIII Закону №2464-VI). Водночас, якщо фізична особа-підприємець служить в армії за контрактом, то вона зобов`язана своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок та подавати звітність. Звільняються від сплати єдиного внеску тільки мобілізовані фізичні особи-підприємці. Фізичні особи-підприємці, які не є роботодавцями та проходять військову службу за контрактом, зобов`язані сплачувати єдиний внесок на загальних підставах.
Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову повністю. 
Відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18 квітня 2005 року по 25 травня 2020 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запис від 18 квітня 2005 року №21980000000002368 та запис від 25 травня 2020 року №21980060003002368 відповідно (а.с.15).
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 12 червня 2020 року №31 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Збройних Силах України з 16 червня 2016 року (а.с.9).
11 листопада 2019 року ГУ ДПС у Волинській області сформувало позивачу як фізичній особі-підприємцю вимогу №Ф-3466-55 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 жовтня 2019 року у сумі 26539,26 грн відповідно до статті 25 Закону №2464-VI та даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.32).
05 березня 2020 року ГУ ДПС у Волинській області сформувало вимогу від 05 березня 2020 року №Ф-53466-55У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 26539,26 грн, яка набрала законної сили 05 березня 2020 року, скерувавши її до органу державної виконавчої служби (а.с.7, 30).
Згідно відомостей з інтегрованої картки за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 стосовно позивача, нарахування єдиного внеску відбулося в розмірі мінімального страхового внеску за такі періоди: 09 лютого 2018 року у сумі 8448,00 грн за 2017 рік (704,00 грн х 12 місяців); 19 квітня 2018 року у сумі 2457,18 грн (819,06 грн х 3 місяці) за перший квартал 2018 року та по стільки ж 19 липня 2018 року, 19 жовтня 2018 року та 21 січня 2019 року за другий - четвертий квартали 2018 року (всього 9828,72 грн за 2018 рік); 19 квітня 2019 року у сумі 2754,18 грн (918,06 грн  х 3 місяці) за перший квартал 2019 року та по стільки ж 19 липня 2019 року, 19 жовтня 2019 року за другий - третій квартали 2019 року (всього 8262,54 грн за 2019 рік).
Не погодившись із вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 05 березня 2020 року №Ф-53466-55У позивач звернувся до суду.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про скасування спірної вимоги, виходячи з наступного.
Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Інструкцією про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року № 508/26953 (далі - Інструкція № 449).
Так, згідно з п.4 ч.1ст. 4 Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
П.1 ч.2 ст.6 цього Закону передбачає, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно з п.9-2 розділу VIII Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.
Підставою для такого звільнення є заява фізичної особи - підприємця та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів фізичною особою - підприємцем протягом 10 днів після її демобілізації. Якщо демобілізована фізична особа - підприємець перебуває на лікуванні (реабілітації) у зв`язку з виконанням обов`язків під час мобілізації, заява і копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, подаються протягом 10 днів після закінчення її лікування (реабілітації).
Аналогічні правові норми викладені в пункті 5 розділу V Інструкції № 449.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» №1275-VII від 20 травня 2014 року внесено зміни в розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 та доповнено пунктом 9-2, згідно з яким цей пункт застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду. 
Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2018 року справа №805/930/16-а висловив правову позицію про те, що ненадання позивачем заяви про звільнення від відповідальності за невиконання обов`язку щодо своєчасного перерахування єдиного внеску не є безумовною нормою, оскільки звільнення від відповідальності передбачено безпосередньо у Законі, в силу його прямої дії та не потребує додаткового звернення.
Крім того, згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Абз.1 ч.1 ст.20 цього Закону передбачає, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби, зокрема, особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, резервісти, військовозобов`язані, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, особи віком від 18 років, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, та не досягли граничного віку перебування на військовій службі - на військову службу за контрактом осіб рядового складу.
Відповідно до п.18 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (в редакції Указу Президента № 417/2015 від 14.07.2015 року) перший контракт про проходження військової служби укладається з військовослужбовцями, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану, - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
З системного аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про те, що особи, які призиваються під час мобілізації, на особливий період, в тому числі, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, можуть виконувати обов`язки військової служби як з укладенням контракту, так і без нього. Така правова ситуація як укладення контракту, не змінює статусу осіб, які виконують обов`язки військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період
Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію, а також призов військовозобов`язаних, у тому числі резервістів, та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України здійснити в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву. Таким чином, особливий період розпочався з 17 березня 2014 р., з дня оприлюднення Указу Президента від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» і триває на даний час.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправною та скасування оспореної вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки норми п.9-2 розділу VIII Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№ 2464-VI), які звільняють фізичних - осіб підприємців призваних у порядку мобілізації, на особливий період від сплати єдиного внеску на весь строк служби, поширюють свою дію на позивача, крім того, відповідно до норм ч.3ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб підприємців, у разі не провадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.
Судом встановлено, що з відомостей про застраховану особу (форма ОК-7), наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області, роботодавець (військова частина НОМЕР_1 , ідентифікаційний код юридичної особи 24980724; військова частина НОМЕР_2 ідентифікаційний код юридичної особи 26615223) упродовж 2017 - 2019 років сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством (а.с.22).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у період, за який сформована спірна вимога (2017-2019 роки), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає стягнення цього внеску з позивача як з фізичної особи-підприємця, який підприємницькою діяльністю у цей період не займався, доходів не отримував. Відповідачем, як суду першої так і апеляційної інстанції таких доказів не надано.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваної вимоги та наявністю підстав для її скасування.
Щодо покликання апелянта на те, що розмір витрат на правову допомогу визначений судом першої інстанції, є далеко не співмірним, так як предметом даного спору є немайнові вимоги, справа розглядається в спрощеному порядку без виклику сторін, то апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.            
Відповідно до ч.1  ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема відносяться витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п.1 ч.3  ст. 132 КАС України).
Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5  ст.134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката надано документи: копію договору від 10 червня 2020 року №027 про надання правничої допомоги, укладеного між адвокатським об`єднанням "Правовий Стандарт" та позивачем (а.с.10); попередній (орієнтовний) розрахунок робіт (послуг) з надання правничої допомоги згідно з договором про надання правничої допомоги від 10 червня 2020 року №027 (а.с.11); квитанцію від 11 червня 2020 року №29 на суму 3100,00 грн (а.с.5).
Пунктом 3.1 договору від 10 червня 2020 року №027 про надання правничої допомоги розмір оплати за правову допомогу визначається Об`єднанням, погоджується із замовником і становить 3100,00 грн. 3а надання послуг замовник зобов`язується оплатити їх вартість згідно з пунктом 3.1 договору протягом двох днів після підписання договору, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Об`єднання  коштів (пункт 3.2 Договору).
З попереднього (орієнтовного) розрахунку робіт (послуг) з надання правничої допомоги вбачається, що Об`єднанням надаються позивачу такі види правової допомоги (послуги): зустріч з клієнтом, вивчення наданих ним матеріалів (1 год - 500,00 грн/год); консультація клієнта щодо правомірності вимоги про сплату єдиного внеску та підстав її скасування (2 год - 550,00 грн/год - 1100,00 грн); підготовка позову (3 год - 600,00 грн/год - 1500,00 грн).
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного до висновку, що витрати позивача на правову допомогу в сумі 2600,00 грн пов"язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, складності правовому супроводу справи, співмірним виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також беручи до уваги заперечення відповідача щодо заяви про відшкодування судових витрат.
Натомість, відповідачами не спростовано розміру заявлених представником позивача у заяві вимог щодо витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката. 
Судом першої інстанції вірно зазначено, що послуги як консультація клієнта щодо правомірності вимоги про сплату єдиного внеску та підстав її скасування та зустріч з клієнтом, вивчення наданих ним матеріалів фактично дублюють одна одну, а тому правильно відмінусував 500 грн.
Також, позивач сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн, що підтверджуються квитанцією від 11 червня 2020 року №28, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.4, 38).
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст.243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області – залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року, у справі № 140/8698/20, - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 13.01.2021 року.