КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/1705/2021                     
справа №367/7324/16-ц
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2021 року                                                                                  м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
за участю секретарів судового засідання Голопапи Д.І., Чепур Н.К.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Лень Романа Володимировича в інтересах  ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням суді Саранюк Л.П. 
у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_2 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк "Голосіївський" про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,
 
встановив:
 
            У вересні 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 3210946200:042:0044, вартістю 77214,38 грн.
 
            Вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 22 грудня 2008 року №2022/25-5 "Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 " затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки, на підставі чого їй видано  державний акт серії ЯЖ №922215 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3210946200:042:0044.
 
            В подальшому земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2009 року відчужена на користь ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2009 року відчужена на користь ОСОБА_3 .
 
            Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 грудня 2013 року у справі №367/3820/13-ц визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 22 грудня 2008 року №2022/25-5 та державний акт серії ЯЖ №922215.
 
            Також вказує, що до прийняття рішення органу місцевого самоврядування земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення і перебувала у державній власності. На теперішній час земельна ділянка знаходиться на землях природно-заповітного фонду - національного природного парку "Голосіївський", фактично є розміщеною на землях лісогосподарського призначення, перебуває у державній власності і відповідно не могла передаватись у приватну власність.
 
            Посилаючись на викладені обставини, просить на підставі статті 388 ЦК України витребувати земельну ділянку.
 
            Відповідно до даних свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №36128539 від 17 грудня 2013 року встановлено, що спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_2 .
 
            Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 22 лютого 2018 року, замінено відповідача на ОСОБА_2 .
 
            Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 вересня 2018 року, з урахуванням ухвали від 09 жовтня 2020 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено, витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави, в особі Кабінету Міністрів України, земельну ділянку, площею 0,15 га, з кадастровим номером 3210946200:01:042:0044, вартістю 77 214,38 грн.
 
            Не погодившись з ухваленим рішенням, Лень Р.В. в інтересах  ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити. В обгрунтування вказує про неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 388 ЦК України, а також вказує про не вирішення питання застосування позовної давності.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року рішення суду залишено без змін.
 
 Постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04 листопада 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
            В судовому засіданні представник скаржника адвокат Лень Р.В. доводи апеляційної скарги підтримав.
 
            Представник прокуратури Набок Ю.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, мотивуючи, що позовна давність не є пропущеною.
 
            Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
 
            Представник Національного природного парку "Голосіївський" подав заяву про розгляд справи за його відсутності.
            
Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились.
 
 Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року №2022/25-5 "Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 " ОСОБА_4 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки, площею 0,15 га, для вказаних цілей.
 
На підставі зазначеного рішення, ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯЖ №922215 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3210946200:01:042:0044, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що встановлено рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 грудня 2013 року.
 
У подальшому згідно договору №468 купівлі-продажу земельної ділянки від 02 червня 2009 вказану земельну ділянку придбала ОСОБА_5 , якій видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №344221.
 
18 червня 2009 року ОСОБА_5 спірну земельну ділянку відчужено на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №3101 на користь ОСОБА_3 .
 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2014 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року, у справі №367/3820/13-ц за позовом прокурора міста Ірпеня до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи - Комунальне підприємство "Святошинське лісопаркове господарство" про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року №2022/25-5 та державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером 3210946200:01:042:0044.
 
Відповідно до акта А152/180 перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 19 липня 2016 року Державної інспекції сільського господарства в Київській області, земельна ділянка з кадастровим номером 3210946200:01:042:0044 відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинсько-Біличанської філії національного природного парку "Голосіївський" попереднього функціонального зонування попадає в 111 квартал і розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме: Національного природного парку "Голосіївський".
 
Перша судова палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 04 листопада 2020 року у цій справі вказала наступне:
Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула із володіння її власника поза його волею на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке в подальшому в судовому порядку було скасоване, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач має право витребувати спірну земельну ділянку від добросовісного набувача ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України.
 
З урахуванням наведеного та ураховуючи, що справу на повторний апеляційний розгляд передано у зв`язку із порушенням норм матеріального права під час вирішення заяви відповідача про застосування позовної давності (що може бути застосовано лише у разі установлення порушеного права), а згідно частини 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судове рішення, є обов`язковими для суду  першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, суд апеляційної інстанії не наводить мотивів щодо обґрунтованості вимог про витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України.
 
З матеріалів справи (протоколу судового засідання від 28 вересня 2018 року) убачається, що під час провадження у справі в суді першої інстанції представником відповідача заявлено про застосування позовної давності, однак така не була розглянута судом.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до частин 1 та 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Згідно з частинами 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Згідно із частиною 2 статті 3 ЦПК України 2004 року у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
 
Одним з таких органів є прокуратура, на яку згідно з пунктом 2 статті 121 Конституції України (у редакції, яка діяла на час пред`явлення позову), покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.
 
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
 
При цьому як у разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
 
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у  справі №369/6892/15-ц та від 22 травня 2018  року у справі №469/1203/15-ц).
 
У постанові від 20 червня 2018 року у справі №697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.
 
Зазначений висновок конкретизований Великою Палатою Верховного Суду: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6-1047цс17 щодо застосування інституту позовної давності до правовідносин, що регулюються статтею 388 ЦК України.
 
З матеріалів справи убачається, що із цим позовом прокурор звернувся до суду у вересні 2016 року.
 
Незаконність рішення Коцюбинської селищної ради від 22 грудня 2008 року №2022/25-5 установлена рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 грудня 2013 року у справі №367/3820/13-ц , наслідком чого було переривання позовної давності.
 
Наведене дає підстави для висновку про те, що прокурор  звернувся до суду з позовом про витребування майна у межах позовної давності.
 
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд при розгляді справ №367/4137/16-ц (постанова від 24 січня 2019 року); №367/6456/16-ц від (постанова 04 вересня 2019 року); №367/3554/17-ц. 
 
Отже судом першої інстанції вірно вирішено спір, ухвалено законне та обґрунтоване рішення та підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не убачає.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Лень Романа Володимировича в інтересах  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 вересня 2018 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

В.В. Соколова