Справа № 344/9773/20 
Провадження № 22-ц/4808/152/21 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Мельник О.В.
з участю                  ОСОБА_1 
представника         ОСОБА_2 адвоката Бандури В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Садового товариства «За мир» про визнання недійсним договору купівлі- продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 , визнання дій неправомірними, визнання  претензій неправомірними, визнання права на спадкування земельної ділянки, апеляцйною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 грудня 2020 року ухваленого в складі судді Шамотайла О.В. у м. Івано-Франківську, 

ВСТАНОВИВ:
У  липні 2020  року  ОСОБА_1   звернувся в суд з позовом до Садового товариства "За мир",  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі- продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 , визнання дій неправомірними, визнання претензій неправомірними, визнання права на спадкування земельної ділянки. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що він був фактичним власником дачі № НОМЕР_1 Садового товариства «За мир» та протягом 20 років користувався вказаною земельною ділянкою, на цій землі виростив сад цінних плодових дерев та кущів. Його бабуся ОСОБА_4 була власником зазначеної земельної ділянки та обіцяла передати йому спірну земельну ділянку. Проте несподівано втратила пам`ять та не змогла скласти заповіт на його користь. Після смерті ОСОБА_4 її чоловік ОСОБА_2 оформив право власності на цю землю і став власником земельної ділянки площею, 0,0495, розташованого в садівничому товаристві «За мир» сад. №1 ділянка № НОМЕР_1 в м. Івано-Франківськ на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 29 серпня 2018 року, виданим приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., зареєстровано в реєстрі №804. 30 вересня 2018 року ОСОБА_2 без його згоди продав вказану земельну ділянку ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., зареєстровано в реєстрі №862. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 вересня 2018 року земельної ділянки № НОМЕР_1 , визнати дії відповідачів неправомірними, у зв`язку з тим, що своїми нелегальними діями щодо відчуження спірної земельної ділянки становлять загрозу його плодовому саду, а також іншому майну що належить йому та є на ділянці на законних підставах, визнати претензії садового товариства на звільнення ділянки неправомірними, скасувати штраф садового товариства «За мир» за те що він зберігає майно (гараж, пам`ятник) на ділянці, визнати право власності за ним на земельну ділянку у зв`язку з знаходженням його майна на цій земельній ділянці та волею її власника ОСОБА_4 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 грудня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Зокрема, апелянт вказує на те, що спадкодавець ОСОБА_4 мала намір залишити у спадщину саме йому спірну земельну ділянку. Доказом волі ОСОБА_4 є її дозвіл на посадку саду та догляд за земельною ділянкою протягом 20 років. 
06 січня 2021 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу в якому доводи апеляційної скарги заперечує. Вказує, що ОСОБА_3 набув власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2018 року. Під час купівлі-продажу на земельній ділянці були відсутні будівлі та споруди. Жодних доказів недійсності договору купівлі-продажу апелянтом не надано.
13 січня 2021 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу в якому доводи апеляційної скарги заперечує. Вважає, що посилання позивача на обіцянку ОСОБА_2 передати йому у власність земельну ділянку не створює прав та обов`язків для сторін і не може бути підставою для визнання за ним права власності на земельну ділянку. Позивачеві було відомо, що він здійснює насадження на земельній ділянці, яка йому не належить, а багаторічні насадження не можуть розглядатись як окремий об`єкт права власності без земельної ділянки на якій вони розміщенні. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.
Представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про  відмову у задоволені позову  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що за результатом розгляду справи не було встановлено, що ОСОБА_2  всупереч до норм чинного законодавства вступив у спадщину після смерті своєї дружини  ОСОБА_4 , а в подальшому з порушенням діючого законодавства розпорядився земельною ділянкою на  свій  розсуд. Неправомірності набуття права власності на спірну земельну ділянку  ОСОБА_3  внаслідок укладення договору купівлі-продажу її  з  ОСОБА_2  матеріали справи не містять.Позивач не є власником спірної земельної ділянки, то відсутні підстави для констатації неправомірності претензій Садового товариства «За мир» до позивача про звільнення земельної ділянки.
Твердження про недійсність правочину купівлі-продажу в судовому зсіданні також не знайшли свого підтвердження. 
Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_4 була власником садової земельної ділянки № НОМЕР_1 та членом Садового товариства "За мир" і м. Івано-Франківську, бабусею позивача ОСОБА_1 та дружиною відповідача ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами.
ОСОБА_2 оформив право власності та став власником земельної ділянки площею, 0,0495, розташованого в садівничому товаристві «За мир» сад. №1 ділянка № НОМЕР_1 в м. Івано-Франківськ на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 29 серпня 2018 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., зареєстровано в реєстрі №804(а.с.60). 
Згідно з частиною 1 статті 316, частиною 1 статті 317 та частиною 1 статті 319 цього Кодексу правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Також установлено, що земельну ділянку площею 0,0495 га, яка розташована в садівничому товаристві «За мир» сад. № НОМЕР_2 ділянка № НОМЕР_1 в м. Івано-Франківськ, 30 вересня 2018 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., зареєстровано в реєстрі №862(а.с. 15-16).
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). 
Правовий висновок такого змісту викладено у постановах Верховного Суду від 04.09.2018 у справі N 915/1279/17, від 20.03.2018 у справі N 910/1016/17, від 17.04.2018 у справі N 914/1521/17.
За статтею 16 ЦК України про визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.
Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був власником земельної ділянки.
Такі висновки є правильними, оскільки судом встановлено, що укладений 30 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі - продажу земельної ділянки площею, 0,0495, яка розташована в садівничому товаристві «За мир» сад. №1 ділянка № НОМЕР_1 в м. Івано-Франківську, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., зареєстровано в реєстрі №862 не порушують жодних прав позивача (а.с. 15-16).
Позивач не є заінтересованою особою щодо оспорення вказаного договору купівлі-продажу в розумінні частини 3 статті 215 ЦК України, що узгоджуються з правовим висновкам викладених в постанові Верховного суду від 19 грудня 2019 року справа № 359/3872/17, провадження № 61-1407св19.
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. 
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права власності чи права користування на земельну ділянку площею, 0,0495, яка розташована в садівничому товаристві «За мир» сад. №1 ділянка № НОМЕР_1 в м. Івано-Франківськ.
Тому суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач є власником спірної земельної ділянки так як протягом 20 років користувався цією землею, оскільки право власності не спірну земельну ділянку ним не доведено належними та допустимими доказами, що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Оскільки апелянтом не доведено належності йому земельної ділянки площею, 0,0495, розташованого в садівничому товаристві «За мир» сад. №1 ділянка № НОМЕР_1 в м. Івано-Франківськ, то похідні вимоги також не підлягають задоволенню.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 17 березня 2021 року.                

Судді:                                                        В.Д.Фединяк                                                                                                І.В.Бойчук
                                                               В.А.Девляшевський